П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/4774/25-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Анісімов Олег Валерійович 
Суддя-доповідач - Савицька Н.В. 
06 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Савицької Н.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Томчука А.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , і просить суд:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо непогодження рапорту про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, передбаченими абз. 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно поданого рапорту від 22.09.2025;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, передбаченими абз. 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно поданого рапорту від 22.09.2025.
В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що з 17.04.2022 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 на підставі призову під час мобілізації. Батько позивача є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання безтерміново, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №800883. Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04.08.2025 у справі №718/1366/25, яке набрало законної сили 04.09.2025, його батька визнано недієздатним (внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу), встановлено над ним опіку та призначено позивача його єдиним опікуном строком на два роки.
22.09.2025 позивач подав командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі абз. 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992, №2232-XII, додавши пакет документів відповідно до вимог п. 29 додатку 19 Інструкції № 170, а також копії судових рішень про визнання батька недієздатним та про призначення позивача опікуном. Того ж дня на рапорті посадовою особою відповідачанакладено резолюцію «Не погоджено» з посиланням на постанови Верховного Суду від 24.12.2024 (касаційне провадження № 61-13107св24) та від 26.06.2024 (справа № 742/8872/23), в яких нібито встановлено несумісність проходження військової служби з виконанням обов`язків опікуна.
Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки він має право на звільнення із військової служби на підставі абз. 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII, як такий, що здійснює опіку над недієздатним батьком.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 16.03.2026 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо непогодження рапорту ОСОБА_1 від 22.09.2025 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до абзацу 15 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) з військової служби за сімейними обставинами відповідно до абзацу 15 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі рапорту від 22.09.2025.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував статус позивача як військовослужбовця та фактичної неможливості здійснення ним постійного догляду. Також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що зобов`язуючи Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби суд першої інстанції надав перевагу приватному інтересу особи, не врахувавши публічний інтерес - забезпечення обороноздатності держави, а також те, що обов`язок захисту Вітчизни є конституційним.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 17.04.2022 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 на підставі призову під час мобілізації.
Батько позивача – ОСОБА_2 - є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання безтерміново, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №800883.
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04.08.2025 у справі №718/1366/25, яке набрало законної сили 04.09.2025, батька позивача – ОСОБА_2 – визнано недієздатним (внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу), встановлено над ним опіку та призначено позивача його єдиним опікуном строком на два роки.
22.09.2025 позивач подав командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі абз. 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII, додавши пакет документів, а саме копії: паспорт громадянина України ОСОБА_1 ; копію РНОКПП ОСОБА_1 ; довідку про реєстрацію місця проживання; паспорт громадянина України ОСОБА_2 ; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану про народження ОСОБА_1 ; довідку до акта огляду МСЕК №800883 серії 12 АГГ на ім`я ОСОБА_2 ; висновок ЛКК №134 від 27.03.2025 на ім`я ОСОБА_2 ; рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04.08.2025; свідоцтво про розірвання шлюбу; акт обстеження умов проживання особи.
22.09.2025 на рапорті посадовою особою відповідача – ТВО НЮГ НВПС лейтенантом юстиції Наконечним Є.В. – накладено резолюцію «Не погоджено» з посиланням на постанови Верховного Суду від 24.12.2024 (касаційне провадження № 61-13107св24) та від 26.06.2024 (справа №742/8872/23), та власноруч зазначено наступне: «… судами встановлено, що проходження військової служби є несумісним із виконанням обов`язків опікуна. Верховний Суд підкреслив: «військовослужбовець не може бути опікуном, оскільки служба унеможливлює фактичне та безперервне здійснення догляду»».
Також, дослідженням матеріалів справи встановлено, що згідно акту №112 від 17.09.2025 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, яким складений Веренчанської сільською радою Чернівецького району Чернівецької області, позивач проживає разом з батьком ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 та є опікуном останнього.
Крім цього, згідно обліково-послужної картки до військового квитка серії НОМЕР_4 позивач має сестру ОСОБА_3 , 1989 р.н.
Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00050313328 від 27.03.2025 батько позивача – ОСОБА_2 одружився на його матері – ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується записом про шлюб №25 від 25.09.1993.
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 09.01.2024, серія НОМЕР_5 шлюб між батьком позивача – ОСОБА_2 та його матір`ю – ОСОБА_4 розірвано 09.01.2024.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді рапорту ОСОБА_2 від 22.09.2025, ВЧ НОМЕР_1 допущена протиправна бездіяльність, яка полягає у незвільнені останнього з військової служби за сімейними обставинами, передбаченими абз. 15 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII, згідно поданого рапорту та за наявності дотримання позивачем усіх умов звільнення, встановлених абз. 15 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону №2232-XII (в редакції, чинній на час подання позивачем рапорту про звільнення з військової служби).
Статтею 2 Закону №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України “Про правовий режим воєнного стану” заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Згідно із статтею 1 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” від 12.05.2015 року № 389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 389-VIII), воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 “Про загальну мобілізацію” постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (далі – Указ №69/2022). Згідно пункту 4 Указу № 69/2022 призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.
Так, відповідно до п. «г» пп. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII (в редакції, чинній на дату подання рапорту - 22.09.2025) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається ч. 12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Абзацом 15 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII до таких сімейних обставин віднесено: необхідність здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами.
При цьому колегія суддів зауважує, що згідно абзацу 15 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII, законодавець встановив виключний і вичерпний перелік умов для звільнення за цією підставою: (1) наявність чинного судового рішення про призначення військовослужбовця опікуном особи, визнаної недієздатною; (2) відсутність інших призначених судом опікунів над цією особою.
Жодних додаткових умов (зокрема, оцінки фактичної можливості здійснення опіки командуванням) закон не передбачає.
Відтак, доводи апелянта щодо неможливості позивачем фактичного здійснення опіки у зв`язку із перебуванням ним на військовій службі не приймаються судом до уваги.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі - Положення №1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.
Відповідно до підпункту 2 пункту 225 Положення №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;
Згідно пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.
Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009, №170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Інструкція №170), якою визначено механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153.
Відповідно до пункту 29 додатку 19 Інструкції № 170 при поданні до звільнення з підстави необхідності здійснення опіки над недієздатною особою подаються: копія рішення суду про визнання особи недієздатною та копія рішення суду про призначення опікуном цієї особи громадянина, який проходить військову службу.
Під час розгляду даної справи судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 04.08.2025, справа №718/1366/25, яке набрало законної сили 04.09.2025, позивача призначено єдиним опікуном над недієздатним батьком.
Вказане рішення на час апеляційного розгляду справи є таким, що набрало законної сили, не скасовано у апеляційному порядку і є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Таким чином, саме позивача ОСОБА_1 призначено опікуном над його недієздатним батьком.

При цьому, колегія суддів зауважує, що опіка над повнолітньою особою, яку визнано недієздатною, здійснюється лише на підставі рішення суду.
Аналізуючи абзац 15 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII суд вважає, що звільнення з військової служби з цієї підстави можливе за двох умов:
- призначення військовослужбовця опікуном над особою, визнаною судом недієздатною;
- відсутність інших опікунів над особою, визнаною судом недієздатною.
На переконання суду, законодавець зазначаючи умову що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами, врахував положення частини 5 статті 63 ЦК України, яка передбачає, що фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. Тобто в разі призначення судом недієздатній особі двох опікунів право на звільнення з військової служби матиме лише один з них.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачем не надано доказів призначення недієздатному батьку позивача ще одного опікуна, окрім позивача, такого факту не встановлено також в ході розгляду справи.
Згідно п.29 додатку 19 Інструкції №170 при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами:
копія рішення суду про визнання особи недієздатною;
копія рішення суду про призначення опікуном цієї особи громадянина (громадянки), який (яка) проходить військову службу;
Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачем разом з рапортом подано рішення суду, яким його батька визнано недієздатним та призначено позивача його опікуном, тобто виконано вимоги Інструкції №170.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що відмовляючи позивачу в задоволенні рапорту про звільнення відповідач не надав належну правову оцінку щодо підстав звільнення позивача з військової служби.
Суд також звертає увагу, що у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2024 року у справі №справа № 341/1526/23, провадження №№ 61-6358св24, зазначено, що сам собою факт проходження особою військової служби не може слугувати підставою для відмови у призначенні і опікуном, оскільки законодавством України не запроваджено особливого порядку для встановлення опіки під час воєнного стану та не встановлено імперативної заборони щодо призначення мобілізованого військовослужбовця опікуном над недієздатною фізичною особою.
За встановлених у даній справі обставин та з урахуванням вище зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач протиправно відмовив у звільненні позивача з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".
Стосовно вимоги позивача зобов`язати відповідача звільнити його з військової служби за сімейними обставинами згідно поданого рапорту від 22.09.2025, слід зазначити наступне.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Згідно з ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Варто зазначити, що на законодавчому рівні відсутнє визначення поняття «дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень». У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
При цьому повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Відтак, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.
Згідно з ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Оскільки судом встановлена протиправність рішення відповідача про відмову у звільненні позивача з військової служби, то у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.
Як свідчать матеріали справи, позивач надав відповідачу з рапортом усі необхідні документи для звільнення з військової служби, а тому належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами відповідно до абзацу 15 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі рапорту від 22.09.2025.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Савицька Н.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Томчук А.В.