РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2026 року 	м. Рівне	№460/3707/26	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді О.Р. Греська, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 
до	ІНФОРМАЦІЯ_1 	
 	про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,	
В С Т А Н О В И В:
До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі по тексту – відповідач) про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо внесення відомостей про порушення ОСОБА_1 правил військового обліку до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з підстав не проходження (відмови від проходження) ВЛК; визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо направлення звернення до органів Національної поліції України для здійснення адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 для складення протоколу про адміністративне правопорушення; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 виключити відомості про порушення правил військового обліку ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а саме: не проходження (відмова від проходження) ВЛК; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомити органи Національної поліції України про відсутність підстав для адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 для складення протоколу про адміністративне правопорушення.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 . Із мобільного застосунку «Резерв+» йому стало відомо про внесення відомостей щодо нього як особи, яка перебуває у розшуку за порушення правил військового обліку. Позивач вказує, що підставою для таких дій відповідач визначив непроходження військово-лікарської комісії, однак повістки на проходження ВЛК він не отримував, від проходження ВЛК не відмовлявся, а протоколи чи постанови про притягнення до адміністративної відповідальності стосовно нього не складались та не вручались.
Позивач зазначає, що 17.01.2026 звернувся до відповідача із заявою про надання роз`яснень щодо підстав оголошення його у розшук та з проханням звернутися до органів Національної поліції України щодо зняття його з розшуку. У відповіді від 22.01.2026 №01_4_255 відповідач послався на порушення позивачем вимог ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №3621-ІХ щодо обов`язку пройти повторний медичний огляд особами, які були визнані обмежено придатними до військової служби.
Позивач стверджує, що ніколи не визнавався обмежено придатним до військової служби, а тому вимоги вказаної норми на нього не поширюються. Також, на його думку, відповідач не надав доказів належного виклику до ТЦК та СП, вручення повістки чи наявності акту про відмову від проходження ВЛК. Позивач вважає, що за відсутності протоколу та/або постанови про адміністративне правопорушення внесення до Реєстру відомостей про порушення ним правил військового обліку є безпідставним та таким, що порушує презумпцію невинуватості.
Крім того, позивач зазначає, що відповідач запропонував йому самостійно прибути до ТЦК та СП для складення протоколу або сплатити штраф через застосунок «Резерв+», незважаючи на те, що, на його думку, адміністративного правопорушення він не вчиняв, а строки притягнення до адміністративної відповідальності, передбачені ст. 38 КУпАП, сплинули.
Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо внесення інформації про порушення правил військового обліку до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також щодо звернення до органів Національної поліції України з метою його доставлення до ТЦК та СП. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Ухвалою від 09.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
У відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позову заперечив та зазначив, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки позивач не довів факту порушення його прав, наявності негативних юридичних наслідків чи протиправності дій відповідача.
Відповідач зазначив, що відповідно до Конституції України, Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в умовах воєнного стану та загальної мобілізації на військовозобов`язаних покладено обов`язок дотримуватися правил військового обліку, підтримувати актуальність облікових даних та проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби.
За твердженням відповідача, у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів відсутні відомості щодо проходження позивачем військово-лікарської комісії, що унеможливлює визначення його придатності до виконання військового обов`язку та свідчить про неактуальність його військово-облікових даних. Відповідач вважає, що обов`язок забезпечення актуальності таких даних є самостійним та не залежить від факту вручення повістки чи ініціювання відповідних дій ТЦК та СП.
Відповідач зазначив, що 03.08.2025 у зв`язку із виявленням порушення правил військового обліку через систему інформаційної взаємодії «Оберіг» та «Армор» автоматично сформовано електронне звернення до органів Національної поліції України щодо встановлення місцезнаходження позивача та забезпечення його прибуття до ТЦК та СП. Такі дії, на думку відповідача, мають виключно інформаційно-обліковий характер, не є заходом адміністративної відповідальності, адміністративним затриманням чи обмеженням прав особи.
Також відповідач вказав, що позивач не має чинної відстрочки від призову під час мобілізації, не звертався із заявою про її надання та не належить до осіб, які мають право на відстрочку, а тому зобов`язаний пройти військово-лікарську комісію. Невиконання такого обов`язку, на переконання відповідача, свідчить про порушення правил військового обліку та обґрунтовує вжиття відповідних заходів реагування.
Щодо доводів позивача про необхідність складення протоколу чи винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення відповідач зазначив, що провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно позивача не здійснювалося, постанова не виносилася, а тому положення статей 38 та 258 КУпАП до спірних правовідносин не застосовуються.
Крім того, відповідач вважає, що внесення інформації до Реєстру є обліковою дією, спрямованою на забезпечення достовірності та повноти даних Реєстру, а не видом юридичної відповідальності. На думку відповідача, позивач фактично оскаржує внутрішні інформаційно-облікові дії, які не породжують для нього юридичних наслідків та не порушують його прав чи законних інтересів.
З огляду на викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
Позивач у відповіді на відзив зазначає, що доводи відповідача є безпідставними та суперечать законодавству. На думку позивача, ТЦК та СП неправомірно внесло до Реєстру відомості про порушення ним правил військового обліку та звернулося до органів Національної поліції з метою його примусового доставлення до ТЦК та СП. Позивач наголошує, що закон не передбачає повноважень ТЦК та СП ініціювати доставлення особи до ТЦК для актуалізації військово-облікових даних чи проходження ВЛК, а фактичною метою такого доставлення є складення протоколу про адміністративне правопорушення.
Позивач також вказує, що жодного протоколу чи постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності складено не було, тому у відповідача відсутні правові підстави для внесення до Реєстру інформації про порушення правил військового обліку. Такі дії, на його думку, суперечать Закону № 1951-VIII, положенням КУпАП та принципу презумпції невинуватості.
Крім того, позивач зазначає, що з моменту виявлення нібито вчиненого правопорушення сплив строк, визначений статтею 38 КУпАП для притягнення до адміністративної відповідальності, а тому провадження у справі не може бути розпочато. Він вважає, що після спливу цих строків відповідач втратив повноваження на вчинення будь-яких дій, спрямованих на притягнення його до відповідальності, а примусове доставлення до ТЦК та СП є незаконним.
Також позивач посилається на частину 6 статті 258 КУпАП, відповідно до якої у певних випадках протокол про адміністративне правопорушення може не складатися без особистої присутності особи. При цьому він зазначає, що жодних викликів до ТЦК та СП не отримував, а тому положення Порядку № 1487 щодо доставлення особи до ТЦК та СП не можуть застосовуватись всупереч нормам КУпАП.
Позивач вважає, що дії відповідача порушують його права та свободи, зокрема право на свободу та особисту недоторканність, свободу пересування, а також створюють ризик незаконного притягнення до відповідальності. У зв`язку з цим позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
16.04.2026 позивачем подано заяву про зміну підстав позову.
Ухвалою від 11.05.2026 заяву ОСОБА_1 про зміну підстав позову повернуто без розгляду.
Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.
За даними електронного військово-облікового документа, сформованого 05.02.2026 через додаток “Резерв+” позивач є військовозобов`язаним, перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 . Постанова ВЛК -. Дата ВЛК -.
Також в електронному військово-обліковому документі щодо позивача вказано інформацію про порушення ним правил військового обліку, причина звернення до Нацполіції: “не пройшли (відмовилися від проходження) ВЛК”, дата звернення 03.08.2025.
17.01.2026 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання роз`яснень стосовно підстав подання його у розшук, а також із проханням звернутися до органів Національної поліції України із поданням про зняття з розшуку.
Відповіддю від 22.01.2026 № 01_4_255 ОСОБА_1 повідомлено, що останній без поважних причин не з`явився до 03.08.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для звірки військово-облікових даних (проходження ВЛК) згідно звернення, яке було автоматично згенеровано ЄДРПВ. У зв`язку з тим, що військовозобов`язаний не з`явився на виклик відносно нього автоматично системою АІТС «ОБЕРІГ» було сформоване повідомлення №Е30851 18 від 03.08.2025 про порушення військового обліку та передане до органів Національно поліції України (повістка для проходження ВЛК).
Також зазначено, що відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону України 3621-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 5 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. 
Такі громадяни зобов`язані самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.
У відповіді відповідача від 22.01.2026 вказано, що своїми діями громадянин ОСОБА_1 порушив п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», що є правопорушенням, передбаченим ч. 3 ст. 210-1 КУпАП України. При цьому, будь-які адміністративні матеріали, з урахуванням положень ст. 268 КУпАП України, відносно громадянина ОСОБА_1 без його присутності не складались та не виносились. ІНФОРМАЦІЯ_4 подано звернення до Національної поліції України про доставку останнього для складання протоколу про адміністративне правопорушення в порядку статті 259 КУпАП.
Відповідачем повідомлено позивача, що останній не позбавлений можливості особисто з`явитися до четвертого відділу Рівненського Р ГЦК та СГІ з метою складання протоколу про адміністративне правопорушення за порушення Правил військового обліку та вирішення питання притягнення та/або не притягнення до адміністративної відповідальності за результатами розгляду справи в порядку передбаченому Кодексом України про адміністративні правопорушення, а також не позбавлений можливості подати заяву в порядку вимог статті 279-9 КУпАП у випадку визнання вини та звернутися із відповідним запитом за допомогою мобільного застосунку «РЕЗЕРВ +». Виключно в цих двох випадках справу може бути розглянуто за відсутності особи, що притягується до адміністративної відповідальності.
Позивач не погодився з діями відповідача щодо внесення відомостей про порушення правил військового обліку до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ).
Згідно із частинами першою, третьою статті 1 Закону №2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону №2232-ХІІ військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.
Частиною п`ятою статті 33 Закону №2232-ХІІ визначено, що військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (частина перша статті 34 Закону №2232-ХІІ).
На виконання частини п`ятої статті 33 Закону №2232-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Порядок №1487), пунктом 2 якого визначено, що військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави.
Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів. (абзац 2 пункту 3 Порядку №1487).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів" від 16.03.2017 №1951-VIII (далі - Закон №1951-VIII) єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.
Основними завданнями Реєстру є: 1) ідентифікація призовників, військовозобов`язаних, резервістів та забезпечення ведення військового обліку громадян України; 2) інформаційне забезпечення комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань особовим складом у мирний час та в особливий період; 3) інформаційне забезпечення громадян України, у тому числі осіб, звільнених з військової служби, які мають право на пенсію, та членів сімей загиблих військовослужбовців відомостями щодо виконання ними військового обов`язку (частина перша статті 2 Закону №1951-VIII).
За приписами частин восьмої, дев`ятої статті 5 Закону №1951-VIII, органами ведення Реєстру є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи розвідувальних органів України. Органи ведення Реєстру забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних.
Згідно частини першої статті 6 Закону №1951-VIII до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру такі відомості:
1) персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів;
2) службові дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що відповідач є органом ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, до повноважень якого віднесено забезпечення актуалізації бази даних шляхом внесення до Реєстру персональних та службових даних призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
У свою чергу, пункт 20-1 частини першої статті 7 Закону №1951-VIII передбачає, що до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать: відомості про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (дата, номер, короткий зміст протоколу та/або постанови про адміністративне правопорушення).
З наведеного вище правового регулювання слідує, що до повноважень відповідача, як органу ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів належить внесення відомостей про притягнення таких осіб до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 210, 210-1 КУпАП.
КУпАП не містить визначення поняття "притягнення до адміністративної відповідальності".
Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.05.2021 у справі №824/1164/18-а досліджував визначення обставин, за яких особа вважається притягнутою до відповідальності.
Позиція Верховного Суду полягає в тому, що притягнення до адміністративної відповідальності починається з моменту складання протоколу та його пред`явлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
При обґрунтуванні такого висновку суд послався на таке.
Конституційний Суд України у рішенні від 27 жовтня 1999 року №9-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність) зазначив, що поняття "притягнення до кримінальної відповідальності" не тотожне поняттю "кримінальна відповідальність", як і поняття "притягнення до юридичної відповідальності" не ідентичне поняттю "юридична відповідальність".
Притягнення до юридичної відповідальності передує юридичній відповідальності.
У згаданому рішенні Конституційний Суд України в аспекті порушених у конституційному поданні Міністерством внутрішніх справ України питань положення частини третьої статті 80 Конституції України розтлумачив так:
"1.1. Кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду.
1.2. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину".
Статтею 254 КУпАП передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.
Відповідно до статті 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються зокрема відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
Крім того, статтею 268 КУпАП регламентовані права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
З системного аналізу наведених правових норм КУпАП слід дійти висновку про те, що притягнення до адміністративної відповідальності починається з моменту складання протоколу та його пред`явлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Прийняття ж постанови за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення є вирішенням такої справи по суті, яка передбачає встановлення наявності складу адміністративного правопорушення або його відсутності та, відповідно, застосування санкції, закриття справи, що відповідає положенням статті 284 КУпАП.
З наведеного слідує, що обґрунтовуючи протиправність дій відповідача щодо внесення у Реєстр відомостей про порушення ним правил військового обліку позивач помилково ототожнює поняття "притягнення до адміністративної відповідальності" та "адміністративна відповідальність", оскільки для реалізації процедури притягнення до адміністративної відповідальності достатнім є складання протоколу про адміністративне правопорушення або інший спосіб фіксації правопорушення уповноваженим органом.
Повертаючись до обставин даної справи слід зазначити, що відповідно до положень статті 235 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, зокрема: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України), розглядаються територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.
Аналогічні положення містить пункт 79 Порядку №1487, яким передбачено, що районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема, розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням призовниками, військовозобов`язаними та резервістами, посадовими особами державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій правил військового обліку, законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а також зіпсуттям або недбалим зберіганням військово-облікових документів, яке спричинило їх втрату (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними та резервістами, які перебувають у запасі СБУ, розвідувальних органів).
Статтею 259 КУпАП визначено, що з метою складення протоколу про адміністративне правопорушення в разі неможливості скласти його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, порушника може бути доставлено в поліцію, в підрозділ Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, до органу Державної прикордонної служби України, штабу громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону чи громадського пункту з охорони громадського порядку поліцейським, посадовою особою Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, військовослужбовцем чи працівником Державної прикордонної служби України або членом громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону.
Абзацом 6 статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення в особливий період адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, розгляд яких віднесено до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України (у частині правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України), якщо особа не з`явилася без поважних причин або не повідомила причину неприбуття на виклик територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце виклику, та за наявності у територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України підтвердних документів про отримання особою виклику.
Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що у випадку притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 210 КУпАП, вимога про складання протоколу про адміністративне правопорушення не є імперативною, оскільки законодавець передбачає обставини, за яких складання такого протоколу не вимагається.
У такому випадку, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, встановлені районним (міським) територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, як уповноваженим на розгляд справи органом, обставини щодо вчинення особою правопорушення, передбаченого статтею 210 КУпАП, є самостійною підставою для відкриття процедури притягнення до адміністративної відповідальності.
Як слідує з матеріалів справи, підставою для висновку відповідача щодо вчинення позивачем адміністративного правопорушення (порушення правил військового обліку), стали встановлені відповідачем обставини щодо неприбуття за викликом (повісткою) для уточнення даних, а також не проходження військово-лікарської комісії для встановлення ступеню придатності до військової служби.
06.04.2026 відповідачем прийнято постанову №R457999, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбачено ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн.
Доказів того, що зазначена постанова є скасованою матеріали справи не містять.
Враховуючи, що за наведеного вище правового регулювання наявність протоколу про адміністративне правопорушення за ст.210, ст.210-1 КУпАП не є обов`язковою, а відповідач є органом, уповноваженим як на розгляд справ про адміністративні правопорушення за вказаною статтею, так і на ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, тому з урахуванням встановленим судом обставин відповідач мав правові підстави для внесення до такого Реєстру відомості про притягнення позивача до адміністративної відповідальності внаслідок порушення останнім правил військового обліку.
Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Статтею 20 КАС України визначено розмежування предметної юрисдикції адміністративних судів.
Місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності ( пункт 1 частини 1 статті 20 КАС України).
При цьому, особливість провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності передбачена статтею 286 КАС України. Згідно частини 1 вказаної статті, адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Таким чином, у випадку незгоди з рішеннями (діями) відповідача щодо притягнення до адміністративної відповідальності, позивач не позбавлений права на їх оскарження до місцевого загального суду як адміністративного, з дотриманням визначеної законом процедури.
Відтак, дослідивши спірні правовідносини крізь призму прав та обов`язків учасників цих правовідносин, а також балансу публічних та приватних інтересів, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо внесення даних до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про порушення ним правил військового обліку відповідають критеріям законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині другій статті 2 КАС України.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Суди повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).
Інші аргументи сторін не є визначальними для вирішення даної справи та не спростовують висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 КАС України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За результатами розгляду справи суд не встановив факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а тому не знаходить правових підстав для задоволення заявленого адміністративного позову.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України у суду відсутні. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В :
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 ) 
Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ) 

Повний текст рішення складений 11.05.2026.

Суддя       Олег ГРЕСЬКО