Дата документу 09.06.2026 Справа № 337/974/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/974/25 Головуючий у 1-й інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/92/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Полякова О.З.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Ткаченко Ольги Сергіївни, на заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту воду і послуги водовідведення, 
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2025 року представник КП «Водоканал» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту воду і послуги водовідведення, який в подальшому був уточнений.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилалася на те, що в кв. АДРЕСА_1 проживають відповідачі, користуються послугами КП «Водоканал», проте оплату за послуги вносять не в повному обсязі, тому за період з 01 вересня 2019 року по 31 грудня 2024 року утворилась заборгованість в сумі 51 092,03 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості.
Відповідачі не звертались до позивача з питання переоформлення особистого рахунку, тому в розрахунку заборгованості вказано, що особистий рахунок № НОМЕР_1 оформлений на ім`я ОСОБА_4 .
В силу вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» за адресою: АДРЕСА_2 , з 01 квітня 2022 року укладено публічний договір.
Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просила суд стягнути солідарно з відповідачів на користь КП «Водоканал» заборгованість по оплаті за спожиту воду і послуги водовідведення за період з 01 вересня 2019 року по 31 грудня 2024 року в сумі 51 092,03 грн. а також стягнути судовий збір в розмірі 3 028 грн.
Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року позов Комунального підприємства «Водоканал» задоволено.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь КП «Водоканал» суму боргу за спожиту воду та водовідведення за період з 01.09.2019 р. по 31.12.2024 р. у розмірі 51 092,03 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь КП «Водоканал» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 028,00 грн., тобто по 1 009,33 грн. з кожного.
Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Ткаченко О.С., про перегляд заочного рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за спожиту воду і послуги водовідведення відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Ткаченко О.С., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову; стягнути з позивача судові витрати. Також ОСОБА_1 просить поновити процесуальний строк на подання доказів та долучити до матеріалів справи новий доказ – витяг з реєстру територіальної громади за № 2025/009338645 від 11.07.2025 року. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з 1999 року ОСОБА_1 не проживає за адресою, яка зазначена в позовній заяві, а саме: АДРЕСА_2 . 
ОСОБА_1 з 1999 року проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , з чоловіком ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_5 , що підтверджується копією довідки № 4 від 14.04.2025 року, яка видана ОСББ «Будівельник-22». Відтак, ОСОБА_1 не проживає за адресою реєстрації, та фактично сплачує комунальні послуги за іншою адресою. 
Зауважує, що вона не є власником кв. АДРЕСА_1 , відтак обов`язок щодо її утримання у неї відсутній, вона не користується комунальними послугами в цій квартирі з 1999 року.
З 11.07.2025 року ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади за №2025/009338645 від 11.07.2025 року.
Крім того, до позовної заяви додано лише розрахунок заборгованості, який вказує лише на інформацію про суму, нараховану до сплати та сплачену, жодних відомостей про обсяг спожитих послуг та тарифів на такі послуги немає. Жодних рахунків на сплату, актів виконаних робіт, актів звірки на підтвердження саме такого розміру заборгованості, не надано. Вважає, що не зрозуміло як здійснювалось нарахування заборгованості, в тому числі не міститься інформації щодо наявності приладу обліку.
Інші учасники справи судове рішення не оскаржили.
Отже, рішення суду оскаржується в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , в іншій частині, а саме, в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині стягнення заборгованості за спожиту воду та водовідведення з ОСОБА_1 .
Від представника КП «Водоканал» Панаріної А.О. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.
Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний інформувати виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором. 
Відповідачі в період, охоплений позовними вимогами, були зареєстровані за даною адресою, в тому числі ОСОБА_1 , тобто в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вони були споживачами послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, а отже, є належними відповідачами по справі. Жодних заяв про припинення надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою відповідача до КП «Водоканал» не надходило. ОСОБА_1  не зверталася до КП «Водоканал» із повідомленням про тимчасову відсутність або проживання за іншою адресою, не надавала підтверджуючих документів.
Звертає увагу, що в апеляційній скарзі скаржник зазначає про свідоцтво про шлюб та довідку ОСББ «Будівельник-22», однак зазначені документи не долучає до апеляційної скарги. Разом з тим, об`єднання співвласників багатоквартирних будинків не наділені чинним законодавством України повноваженнями щодо реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, а також надання відповідних підтверджуючих документів. А свідоцтво про шлюб, в свою чергу, не є документом, який підтверджує факт реєстрація місця проживання/ перебування.
Інші учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що квартира відповідачів підключена до мережі централізованого водопостачання і водовідведення, ці послуги у зазначений період їм надавалися і ними споживалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідачі до позивача не звертались, факт отримання вказаних послуг ними не оспорений, за спожиті послуги нараховувалась помісячна плата, однак відповідачі не здійснювали оплату. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за спірний період складений з зазначенням нарахованих і сплачених сум. Доказів, які б спростовували цей розрахунок, відповідачами не надано, тому суд дійшов висновку про задоволення позову.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За частиною 1статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг водопостачання та водовідведення, що надаються КП «Водоканал».
За вказаною адресою КП «Водоканал» відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , квартиронаймач: ОСОБА_4 , кількість зареєстрованих: 3 особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Відповідно до наданого КП «Водоканал» розрахунку заборгованості за період з 01.09.2019 року по 31.12.2024 року включно заборгованість відповідачів за надані позивачем послуги з водопостачання та водовідведення становить 51 092,03 грн. (а.с. 3-4, 5, 24, 25).
Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Комунальне підприємство «Водоканал» ЗМР, ЄДРПОУ 03327121, місце знаходження: м. Запоріжжя, вул. Святого Миколая буд. 61, здійснює такі види діяльності, зокрема: 36.00 Забір, очищення та постачання води (основний); 35.30 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; 37.00 Каналізація, відведення й очищення стічних вод.
Згідно зі статутними документами, основним видом діяльності КП «Водоканал» є забезпечення безперебійного постачання населенню, підприємствам, організаціям м. Запоріжжя та області питної води та водовідведення, тому позивач в силу закону є виконавцем комунальних послуг з централізованого постачання холодної води, централізованого водовідведення.
Рішення Запорізької міської ради № 546 від 28.10.1999 «Про порядок оплати послуг за водоспоживання та водовідведення» є актом органу місцевого самоврядування, який є обов`язковим для виконання на території м. Запоріжжя та є підставою для виникнення правовідносин між КП «Водоканал» та споживачами по водопостачанню та водовідведенню, а відтак і по сплаті вищевказаних послуг.
Комунальне підприємство «Водоканал» протягом періоду з 01.09.2019 року по 31.12.2024 року надає послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується розрахунком заборгованості.
З 01.04.2022 року за адресою: АДРЕСА_2 , укладено публічний договір по надання житлово-комунальних послуг.
ОСОБА_1 не заперечувала факту несплати за надані позивачем послуги, будь-яких претензій щодо надання послуг, щодо якості наданих послуг за вказаний період до позивача не надходило.
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
 
Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
У частині першій статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами укладених договорів.
Такому праву прямо відповідає визначений ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно з зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Відповідно до статей 67-68 ЖК України та статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» наймач або власник житла зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за надані комунальні послуги. Плата за надані комунальні послуги у вигляді питного водопостачання та водовідведення береться за затвердженими у встановленому порядку тарифами.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до переліку житлово-комунальних послуг належать, зокрема, послуги з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.
Частиною 4 статті 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що послуга з централізованого водопостачання надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Згідно п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Таким чином, на підставі вищевказаних норм права між сторонами у період з вересня 2019 року по квітень 2022 року встановились фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з водопостачання та водовідведення на підставі відкритого особового рахунку № НОМЕР_1 , за яким проводились нарахування.
Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з вимогами ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Вимогами ст. 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Відповідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», публічні договори приєднання вважають укладеними, якщо протягом З0 днів з дня опублікування тексту договору (тобто з 01.04.2022 року) на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.
Постановою КМУ від 02.02.2022 року № 85 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. № 690», затверджені типові форми договорів, у тому числі форма типового публічного договору приєднання з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
На виконання вищезазначених вимог закону, 01.03.2022 на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування https://zp.gov.ua та на офіційному веб-сайті КП «Водоканал» https://www.vodokanal.zp.ua було розміщено текст публічного договору приєднання.
Таким чином з 01.04.2022 року за адресою: АДРЕСА_2 , укладено публічний договір.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, ОСОБА_1 таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач є споживачем послуг, які надає КП «Водоканал», зобов`язана сплачувати вартість таких послуг, проте в порушення вищевказаних норм діючого законодавства неналежним чином виконувала свої зобов`язання щодо оплати спожитих послуг з централізованого водопостачання і водовідведення, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за період з 01.09.2019 року по 31.12.2024 року включно в сумі 51 092,03 грн., яку слід стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача.
Посилання скаржника на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, колегія суддів не бере до уваги, оскільки за приписами ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Будь-яких доказів ненадання (неналежного) надання КП «Водоканал» послуг з централізованого водопостачання та водовідведення скаржник не надала, контррозрахунку заборгованості проведено не було.
При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі.
Стосовно посилань ОСОБА_1 на те, що вона не споживала надані позивачем послуги, оскільки мешкала в іншому місці, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 45 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 року № 85) споживач має право на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови документального підтвердження відповідно до умов договору.
Порядком зменшення розміру плати за комунальні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї за місцем реєстрації, затвердженого рішеннями виконавчого комітету міської ради № 142 від 24.03.2017 (чинних на момент виникнення боргу) та № 329 від 31.05.2023 визначено, що при несвоєчасному зверненні споживача до виконавця послуг з питання оформлення перерахунку за спожиті послуги останній уточнює та вносить зміни до особових рахунків спочатку поточного кварталу. За попередній період перерахунки не проводяться. 
Проте, ОСОБА_1 не зверталася до КП «Водоканал» із повідомленням про тимчасову відсутність або проживання за іншою адресою, не надавала підтверджуючих документів.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Крім того, як зазначалося вище, ОСОБА_1 просить апеляційний суд поновити процесуальний строк на подання доказів та долучити до матеріалів справи новий доказ – витяг з реєстру територіальної громади за № 2025/009338645 від 11.07.2025 року. 
Вирішуючи вказане клопотання ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Нормою, яка закріплена в п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) зазначено: «Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні…
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (відповідний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20)).
Враховуючи, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції (31 березня 2025 року) витяг з реєстру територіальної громади за № 2025/009338645 від 11.07.2025 року не існував, це виключає можливість прийняття вказаного доказу судом апеляційної інстанції у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання скаржником такого доказу.
А відтак, клопотання ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Ткаченко Ольги Сергіївни, залишити без задоволення.
Заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року у цій справі в оскарженій частині залишити без змін.
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось та в апеляційному порядку не переглядалось.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 09 червня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова 

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков