ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року   Справа № 902/361/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді Гудак А.В.
судді Петухов М.Г.
судді Мельник О.В.
секретар судового засідання Пацьола О.О. 
за участю представників сторін:
прокурор: Бескровний М.О. 
позивача: не з"явився 
відповідача: Ковальчук Є.М. адвокат 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на ухвалу Господарського суду Вінницької області про відмову в забезпеченні позову від 25.03.2026 у справі №902/361/26 (суддя Тварковський А.А., м. Вінниця)
за позовом: Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Управління Служби безпеки України у Вінницькій області
до відповідача: Приватного підприємства "Практик Буд"
про визнання недійсними пунктів договору підряду у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість та стягнення 6 506 539,24 грн

Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону разом з позовною заявою звернуся до Господарського суду Вінницької області з заявою про вжиття заходів забезпечення позову № 15/1-2166ВИХ-26 від 23.03.2026 (вх. №01-43/11/26 від 23.03.2026) шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача - Приватного підприємства "Практик Буд" в розмірі 6 506 539,24 грн, які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках цього відповідача, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 25.03.2026 у справі №902/361/26 у задоволенні заяви Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону № 15/1-2166ВИХ-26 від 23.03.2026 (вх. №01-43/11/26 від 23.03.2026) про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 902/361/26 відмовлено.
Не погоджуючись з постановленою ухвалою, заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд ухвалу Господарського суду Вінницької області від 25.03.2026 у справі №902/361/26 про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону скасувати і прийняти нове рішення, яким вжити заходів забезпечення позову прокурора шляхом накладання арешту на грошові кошти відповідача – Приватного підприємства «Практик БУД» (вул. Сковороди Григорія, 1, м. Вінниця, 21050, код ЄДРПОУ 35200610) в розмірі 6 506 539,24 грн, які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках цього відповідача, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову. 
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 27.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Управління Служби безпеки України у Вінницькій області на ухвалу Господарського суду Вінницької області про відмову в забезпеченні позову від 25.03.2026 у справі №902/361/26. Розгляд апеляційної скарги призначено на 20 травня 2026 року.
13 травня 2026 року представником Приватного підприємства "Практик Буд" адвокатом Ковальчуком Є.М. поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 25.03.2026 у справі № 902/361/26 залишити без задоволення. Ухвалу Господарського суду Вінницької області від 25.03.2026 у справі № 902/361/26 про відмову у забезпеченні позову, залишити без змін. Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на користь Приватного підприємства «Практик Буд» витрати на професійну правничу допомогу понесені та оплачені у зв`язку з апеляційним переглядом ухвали Господарського суду Вінницької області від 25.03.2026 у справі № 902/361/26, у розмірі 5 000,00 грн.
В судовому засіданні 20.05.2026 прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та надав відповідні пояснення. Заперечив щодо задоволення клопотання відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Представник відповідача в судовому засіданні 20.05.2026 заперечив доводи апеляційної скарги та надав відповідні пояснення. Підтримав заявлене у відзиві на апеляційну скаргу клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
В судове засідання 20.05.2026 Управління Служби безпеки України у Вінницькій області свого представника не направило, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлено належним чином, причини неявки суду не повідомило.
Північно-західний апеляційний господарський суд, заслухавши прокурора та представника відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу вивчивши матеріали оскарження ухвали, наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права
ВСТАНОВИВ:

1. Зміст ухвали суду першої інстанції.
Суд першої інстанції встановив, що заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся до суду в інтересах держави в особі Управління СБУ у Вінницькій області з позовом до ПП «Практик Буд» про визнання недійсними пунктів договору підряду у частині включення до договірної ціни ПДВ, а також про стягнення 6 506 539,24 грн, одночасно заявивши клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, мотивуючи це відсутністю у відповідача зареєстрованого нерухомого майна та недостатністю статутного капіталу для забезпечення можливого виконання рішення суду. Дослідивши подану заяву та матеріали справи, суд першої інстанції виходив із того, що забезпечення позову застосовується лише за наявності достатньо обґрунтованого припущення, підтвердженого належними доказами, про існування реальної загрози утруднення чи неможливості виконання рішення суду, при цьому заявник має довести наявність фактичних обставин, які свідчать про вчинення відповідачем дій щодо відчуження майна, коштів чи інших активів. Суд першої інстанції зазначив, що матеріали заяви не містять жодних доказів вчинення ПП «Практик Буд» активних дій, спрямованих на відчуження майна або виведення коштів, а доводи прокурора фактично ґрунтуються лише на припущеннях. Окрім цього, суд першої інстанції врахував, що спірні правовідносини виникли ще у 2019 році, а відсутність нерухомого майна чи невеликий розмір статутного капіталу самі по собі не свідчать про неможливість виконання майбутнього рішення суду. За результатами розгляду заяви суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність достатніх правових та фактичних підстав для застосування заходів забезпечення позову, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні заяви про накладення арешту на грошові кошти відповідача, одночасно зауваживши, що заявник не позбавлений права повторно звернутися із відповідною заявою у разі зміни обставин.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, прокурор посилається на те, що оскаржувана ухвала Господарського суду Вінницької області про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову є незаконною та необґрунтованою, оскільки прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. На думку прокурора, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про недоведеність існування реальної загрози утруднення або неможливості виконання майбутнього судового рішення, неправильно оцінив наведені обставини та застосував завищений стандарт доказування. 
Прокурор зазначає, що відповідно до положень Господарський процесуальний кодекс України, зокрема статей 2, 136, 137 та 236, забезпечення позову є процесуальним механізмом, спрямованим на гарантування ефективного захисту прав позивача та забезпечення реального виконання судового рішення. Він наголошує, що при заявленні майнових вимог достатнім є обґрунтоване припущення про можливість зникнення, зменшення або відчуження майна чи коштів відповідача, а не обов`язкове доведення фактичного вчинення ним таких дій.
У підтвердження цієї позиції прокурор посилається на усталену практику Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду, зокрема постанови у справах № 914/1570/20, №916/2239/22, № 914/257/23, № 910/15328/23, № 910/4491/19, № 910/7029/21, № 905/448/22, у яких сформульовано правовий висновок про те, що сама по собі можливість відповідача у будь-який момент розпорядитися своїм майном або коштами вже свідчить про ризик ускладнення виконання рішення суду.
Крім того, прокурор обґрунтовує необхідність забезпечення позову конкретними фактичними обставинами, а саме тим, що статутний капітал відповідача становить 2 000 000 грн, що є неспівмірно меншим за суму заявлених позовних вимог у розмірі 6 506 539,24 грн, а також відсутністю у відповідача нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення. У зв`язку з цим, на думку прокурора, реальне виконання можливого рішення про задоволення позову можливе виключно шляхом звернення стягнення на грошові кошти відповідача, які останній може вільно відчужити у будь-який момент.
Також прокурор посилається на приписи статті 319 Цивільний кодекс України, відповідно до яких власник має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, що на його думку підтверджує реальність ризику відчуження коштів.
Окремо прокурор зазначає, що суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду щодо розподілу тягаря доказування, відповідно до якої саме відповідач повинен доводити неспівмірність чи недоцільність заходів забезпечення позову, а також те, що арешт коштів створюватиме перешкоди для його господарської діяльності. При цьому відповідач таких доказів суду не надав.
На підтвердження своїх доводів прокурор також посилається на практику Європейський суд з прав людини, зокрема рішення у справах Горнсбі проти Греції, Продан проти Молдови, Беллет проти Франції та Креуз проти Польщі, наголошуючи, що право на справедливий суд включає не лише розгляд справи, а й реальне виконання судового рішення, а надмірний формалізм суду порушує право на доступ до правосуддя.
Таким чином, прокурор стверджує, що заявлені ним заходи забезпечення позову є розумними, обґрунтованими, співмірними предмету спору, не порушують прав інших осіб і спрямовані виключно на забезпечення реального виконання майбутнього рішення суду, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а заява про забезпечення позову - задоволенню.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів апеляційної скарги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та просить залишити без змін ухвалу Господарського суду Вінницької області від 25.03.2026 у справі №902/361/26, якою відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача у сумі 6 506 539,24 грн. 
Відповідач зазначає, що предметом апеляційного перегляду є виключно правильність висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування заходів забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що у будь-якому спорі про стягнення коштів сама лише можливість відповідача розпоряджатися власними коштами, разом із відсутністю зареєстрованого нерухомого майна та розміром статутного капіталу, є достатньою підставою для арешту коштів. 
На думку відповідача, такий підхід не відповідає статтям 136, 137 ГПК України, які вимагають оцінки конкретних фактичних обставин, співмірності заходу забезпечення позову та балансу інтересів сторін. ПП «Практик Буд» наголошує, що прокурором не доведено жодної конкретної обставини, яка б свідчила про недобросовісну поведінку відповідача, приховування майна, виведення активів, припинення діяльності, перебування у стані ліквідації, банкрутства чи вчинення інших дій, спрямованих на ускладнення або унеможливлення виконання можливого рішення суду. 
У відзиві відповідач зазначає, що забезпечення позову не є автоматичним наслідком подання позову про стягнення коштів, а є винятковим процесуальним заходом, який обмежує майнові права відповідача та може застосовуватися лише за наявності належного обґрунтування і доказів реального ризику невиконання рішення. Відповідач звертає увагу, що прокурор посилається лише на суму позову, розмір статутного капіталу, відсутність нерухомого майна та можливість відповідача розпоряджатися коштами, однак не надав жодних доказів вчинення дій щодо відчуження майна, виведення коштів, припинення господарської діяльності, ухилення від виконання судових рішень чи інших дій, спрямованих на ускладнення виконання рішення суду. Також відповідач наголошує, що спірні правовідносини виникли ще у 2019 році, а тому тривалий період часу без вчинення відповідачем будь-яких дій щодо приховування майна спростовує твердження про необхідність невідкладного арешту коштів. ПП «Практик Буд» зазначає, що прокурор помилково ототожнює розмір статутного капіталу з реальним майновим станом підприємства, тоді як статутний капітал не є тотожним обсягу активів, оборотних коштів чи платоспроможності підприємства. Крім того, відсутність зареєстрованого нерухомого майна не свідчить про відсутність інших активів, оскільки підприємство має у власності спеціальну техніку - екскаватори-навантажувачі JCB 4CX SITEMASTER 2018 року випуску та JCB 5CX 2020 року випуску, які мають значну майнову вартість. 
Відповідач також зазначає, що правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №905/448/22 не означає автоматичного накладення арешту у кожному спорі про стягнення коштів, оскільки суд у кожній справі має оцінювати конкретні обставини, співмірність заходу та баланс інтересів сторін. На думку відповідача, прокурор фактично пропонує формальний підхід, за яким арешт коштів має накладатися автоматично лише з підстав подання грошової вимоги, що не відповідає вимогам процесуального закону. Також ПП «Практик Буд» вказує, що накладення арешту на всі рахунки підприємства у сумі 6 506 539,24 грн є непропорційним втручанням у господарську діяльність, оскільки може унеможливити виконання поточних договірних зобов`язань, проведення розрахунків, оплату податків та здійснення господарської діяльності загалом. Відповідач окремо наголошує, що позовні вимоги у даній справі не є очевидним безспірним боргом, оскільки спір стосується правової оцінки умов договору підряду щодо включення ПДВ до договірної ціни та стягнення сум, які прокурор вважає безпідставно сплаченими, при цьому відповідні суми ПДВ були відображені у податковому обліку та сплачені до Державного бюджету України. Крім цього, відповідач зазначає, що тривалі перевірки та кримінальні провадження щодо спірних правовідносин не встановили незаконних дій ПП «Практик Буд» або його службових осіб та не підтвердили фактів приховування майна чи ухилення від можливого виконання рішення суду. На переконання відповідача, апеляційна скарга прокурора фактично повторює доводи заяви про забезпечення позову, не містить нових обставин та не спростовує висновків суду першої інстанції про відсутність доказів реального ризику невиконання рішення. 

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин та правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.
Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій статті 137 Господарського процесуального кодексу України).
Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Згідно з п.1 ч.1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Адекватність (співмірність) заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
При цьому, у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Обранням належного відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвідношення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 16.11.2023 у справі №921/333/23).
Судова колегія звертає увагу, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Згідно зі сталою практикою Верховного Суду законодавством покладено на заявника обов`язок обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Близька за змістом правова позиція визначена у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі №916/143/24, від 04.10.2024 у справі №913/289/24.
Положеннями, якими врегульовано питання вжиття заходів забезпечення позову, передбачено, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної осіб, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.
Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Управління Служби безпеки України у Вінницькій області звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Приватного підприємства "Практик Буд" про визнання недійсними п.п. 4.1., 4.5. та 4.6. договору підряду від 29.10.2019 № 220-019, у тому числі в редакції додаткових угод до нього від 31.10.2019 № 1/224-019, від 07.11.2019 № 2/230-019, від 20.03.2020 № 034-020, від 10.09.2020 № 5/170-020 та від 15.09.2020 № 6/133-020, щодо будівництва групи багатоквартирних житлових будинків по вул. Академіка Янгеля, 54 у м. Вінниця (завершення І черги), укладеного між Управлінням Служби безпеки України у Вінницькій області та Приватним підприємством «Практик Буд», у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість та стягнення з Приватного підприємства «Практик Буд» на користь Управління Служби безпеки України у Вінницькій області безпідставно одержаних грошових коштів на загальну суму 6 506 539,24 грн, з яких безпідставно сплачені як податок на додану вартість кошти у сумі 3 199 280,67 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 750 920,36 грн та 3% річних від простроченої суми у розмірі 556 338,21 грн (аркуші матеріалів оскарження ухвали – а.м.о.у. 1-11).
В обґрунтування заявленого позову прокурор посилається на те, що п.п. 4.1., 4.5. та 4.6. укладеного між позивачем та відповідачем Договору підряду №220-019 від 29.10.2019, у тому числі в редакції додаткових угод до нього від 31.10.2019 № 1/224-019, від 07.11.2019 №2/230-019, від 20.03.2020 № 034-020, від 10.09.2020 № 5/170-020 та від 15.09.2020 №6/133-020, у частині включення ПДВ до договірної ціни правочину суперечать п.п. 197.1.14 п. 197.1, п. 197.15 ст. 197 ПК України.
Одночасно з поданням позову заступником керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону подано заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходів забезпечення позову прокурора шляхом накладання арешту на грошові кошти відповідача Приватного підприємства «Практик Буд» (вул. Сковороди Григорія, 1, м.Вінниця, 21050, код ЄДРПОУ 35200610) в розмірі 6 506 539,24 грн, які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках цього відповідача, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову (а.м.о.у. 78-84).
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Отже, звертаючись із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, заявник повинен довести за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів той факт, що грошові кошти, наявні у відповідача станом на момент пред`явлення позову, можуть зникнути або зменшитись за кількістю на момент виконання рішення в результаті об`єктивних (незадовільний фінансовий стан, наявність невиконаних безспірних зобов`язань, відкритих виконавчих проваджень щодо відповідача тощо) або суб`єктивних (вчинення відповідачем умисних дій, направлених на приховування грошових коштів або вчинення інших дій з метою уникнення майнової відповідальності та перешкоджанню законному стягненню грошових коштів) причин.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:
- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;
- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Верховний Суд в постанові від 04.12.2025 у справі №916/3385/25 зазначив, що про наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії з відповідним їх підтвердженням. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави заявлених позовних вимог та застосування відповідного їм заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на приписи статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Враховуючи правові позиції щодо застосування статей 136, 137 ГПК України та практику Верховного Суду, відповідно до якої законодавством саме на заявника покладено обов`язок обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Нормами статті 136 ГПК України передбачено, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
З огляду на викладене заходи забезпечення позову мають чітко відповідати суті та предмету заявлених позовних вимог, оскільки це гарантує, що вжиті заходи не виходять за межі спору, сприяють належному виконанню судового рішення і не створюють необґрунтованих перешкод для сторін у справі.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язуються заявлені позовні вимоги та застосування певного заходу забезпечення позову.
Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову суду, зокрема, належить встановити наявність обставин, які свідчать про небезпідставність вимог позивача та ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постановах від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, від 15.09.2020 у справі №753/22860/17, від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 та правовими висновками Верховного Суду у постановах від 21.01.2019 у справі №902/483/18, від 28.08.2019 у справі №910/4491/19, від 12.05.2020 у справі №910/14149/19, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17.
Судова колегія звертає увагу, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Як вбачається зі змісту заяви прокурора про забезпечення позову, необхідність у забезпеченні позову зумовлена обґрунтованим припущенням, що з урахуванням предмета спору невжиття, таких заходів також може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Прокурор зазначає, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб Приватне підприємство «Практик Буд» не перебуває у стані припинення чи банкрутства, однак його статутний капітал становить лише 2 000 000 грн, що є значно меншим за суму заявлених позовних вимог, а за даними Державного реєстру речових прав за підприємством не зареєстровано нерухомого майна (а.м.о.у. 82-84), що на думку прокурора, свідчить про можливість реального виконання рішення суду виключно за рахунок коштів, які знаходяться на банківських рахунках відповідача, розпорядження якими на даний час нічим не обмежене та може призвести до їх відчуження або виведення. 
На переконання прокурора накладення арешту на кошти в межах суми позову 6 506 539,24 грн є співмірним, адекватним і розумним заходом, не позбавляє відповідача права власності на ці кошти, а лише тимчасово обмежує право розпорядження ними, не перешкоджає виплаті заробітної плати, сплаті податків і обов`язкових платежів, оскільки рахунки зі спеціальним режимом використання відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» арешту не підлягають, а тому саме застосування такого заходу забезпечення позову, гарантуватиме реальний, повний та ефективний захист інтересів держави і виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Водночас колегія суддів зазначає, що матеріали поданої заяви про забезпечення позову, як і матеріали оскарження ухвали суду першої інстанції, не містять належних, допустимих та достовірних доказів вчинення Приватним підприємством «Практик Буд» будь-яких активних дій, спрямованих на приховування активів, їх відчуження чи зменшення майнової спроможності підприємства з метою уникнення можливого виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог. Зокрема, прокурором не надано доказів укладення відповідачем правочинів щодо відчуження рухомого чи нерухомого майна, передачі активів третім особам, зняття значних сум грошових коштів з рахунків, припинення господарської діяльності, перебування підприємства у стані ліквідації чи банкрутства, зміни місцезнаходження, складу учасників або керівництва з метою унеможливлення виконання рішення суду, а також будь-яких інших обставин, які б об`єктивно свідчили про реальну, а не гіпотетичну загрозу невиконання або утруднення виконання можливого судового рішення. 
При цьому, судова колегія відзначає сам лише факт відсутності у відповідача зареєстрованого права власності на нерухоме майно не може автоматично свідчити про неможливість чи істотне ускладнення виконання рішення суду у майбутньому, оскільки виконання судового рішення може бути забезпечене за рахунок усього належного боржнику майна та активів, у тому числі рухомого майна, грошових коштів, майнових прав, дебіторської заборгованості та інших активів суб`єкта господарювання. Аналогічно і розмір статутного капіталу відповідача у сумі 2 000 000 грн сам по собі не є безумовним та достатнім доказом неплатоспроможності підприємства чи його неспроможності виконати можливе рішення суду, оскільки статутний капітал не відображає фактичного фінансового стану юридичної особи, обсягу її активів, господарської діяльності, оборотних коштів або майнових ресурсів.
У свою чергу, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що запропонований прокурором захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ПП «Практик Буд» у розмірі 6 506 539,24 грн, які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках відповідача, інформація про які буде виявлена під час виконання ухвали суду є істотним обмеженням господарської діяльності підприємства. Арешт коштів у значному розмірі може впливати на виконання поточних договірних зобов`язань, розрахунки з контрагентами, оплату робіт і послуг, податків та інших обов`язкових платежів, а також на загальну можливість підприємства здійснювати господарську діяльність. 
Верховний Суд у постанові від 06.10.2022 №905/446/22 звернув увагу, на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів, можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном), свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. За таких обставин (звернення із позовом про стягнення грошових коштів) саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач.
Згідно ч.2 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В контексті викладеного, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу додано докази, що ПП «Практик Буд» має у власності рухоме майно, що використовується у господарській діяльності, зокрема екскаватор-навантажувач JCB 4CX SITEMASTER 2018 року випуску та екскаватор-навантажувач JCB 5CX 2020 року випуску. Належність зазначеної техніки ПП «Практик Буд» підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію машин (а.м.о.у 132-133). 
Відповідно до Порядку відомчої реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.07.2009 №694 реєстрація та зняття з обліку машин проводяться територіальними органами Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.
Поряд з цим, відповідачем також додано до відзиву на апеляційну скаргу, відомості з відкритих джерел, зокрема інтернет-платформи для купівлі та продажу нових і вживаних автомобілів AUTO.RIA щодо продажу аналогічної вищевказаної спеціальної техніки, екскаватори-навантажувачі JCB 4CX та JCB 5CX, які мають значну майнову цінність, оскільки наводяться орієнтовні ціни близько 4 000 000 грн. за одиницю техніки (а.м.о.у. 134-135).
Згідно ч.3 ст.269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи приписи частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для прийняття та оцінки поданих ПП «Практик Буд» до суду апеляційної інстанції доказів щодо наявності у відповідача зареєстрованого рухомого майна та його майнового стану, оскільки заява прокурора про забезпечення позову була розглянута судом першої інстанції у порядку статті 140 ГПК України без виклику та повідомлення учасників справи, що об`єктивно позбавило відповідача можливості подати відповідні докази на стадії розгляду заяви судом першої інстанції. При цьому подані відповідачем докази безпосередньо стосуються предмета апеляційного перегляду, мають істотне значення для оцінки доводів прокурора щодо наявності ризиків невиконання можливого рішення суду та спрямовані на спростування тверджень про відсутність у відповідача майнових активів, а тому підлягають прийняттю та врахуванню судом апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості оскаржуваної ухвали.
Таким чином, судова колегія зазначає, що наведені обставини свідчать про те, що прокурором при зверненні із заявою про забезпечення позову не було в повній мірі з`ясовано фактичний майновий стан відповідача та не вжито належних заходів для встановлення наявності у Приватного підприємства «Практик Буд» зареєстрованого майна, за рахунок якого у разі задоволення позову може бути забезпечене виконання судового рішення. 
Так, матеріали заяви про забезпечення позову ґрунтуються переважно на посиланнях щодо відсутності у відповідача зареєстрованого нерухомого майна та на припущеннях про можливе ускладнення виконання рішення суду в майбутньому, однак при цьому прокурором не надано доказів здійснення належної перевірки наявності у відповідача іншого майна, зокрема рухомого майна, спеціальної техніки, транспортних засобів, обладнання чи інших активів, що використовуються у господарській діяльності підприємства.
Водночас із поданих відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу доказів вбачається, що ПП «Практик Буд» є власником щонайменше двох одиниць спеціальної будівельної техніки, а саме екскаватора-навантажувача JCB 4CX SITEMASTER 2018 року випуску та екскаватора-навантажувача JCB 5CX 2020 року випуску, що підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію машин. При цьому відповідно до Порядку відомчої реєстрації та зняття з обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.07.2009 №694, така техніка підлягає відомчій реєстрації у територіальних органах Держпродспоживслужби, а відтак інформація щодо її належності власнику є офіційною та може бути отримана у встановленому законом порядку.
Крім того, долучені відповідачем відомості з відкритих джерел щодо ринкової вартості аналогічної спеціальної техніки свідчать про значну майнову цінність зазначених активів, орієнтовна вартість кожної одиниці яких становить близько 4 000 000 грн. Отже, сам факт наявності у відповідача зареєстрованої спеціальної техніки, яка використовується у господарській діяльності та має істотну ринкову вартість, спростовує доводи прокурора про відсутність у відповідача майнових активів та свідчить про неповне дослідження прокурором обставин, пов`язаних із майновим станом ПП «Практик Буд».
За таких обставин посилання прокурора виключно на відсутність зареєстрованого за відповідачем нерухомого майна без належного встановлення наявності іншого майна, зокрема рухомих активів, не може вважатися достатнім та належним обґрунтуванням існування реальної загрози невиконання можливого рішення суду.
Поряд з цим, колегія суддів також враховує, що спірні правовідносини між сторонами виникли ще у 2019 році, тобто майже сім років тому, а відтак сам по собі тривалий період існування спірних правовідносин без наведення доказів вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на ухилення від виконання можливого судового рішення, додатково спростовує доводи заявника щодо наявності реальної та безпосередньої загрози невиконання рішення суду саме на час звернення із заявою про забезпечення позову.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідно до положень статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України забезпечення позову є виключним процесуальним засобом, застосування якого допускається лише за умови належного обґрунтування заявником існування достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття відповідних заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених прав позивача. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається саме на заявника. Натомість наведені у заяві доводи фактично ґрунтуються виключно на припущеннях та суб`єктивних побоюваннях щодо потенційної можливості утруднення виконання рішення суду у майбутньому, без підтвердження відповідними належними та допустимими доказами.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором не наведено достатніх, належних та обґрунтованих мотивів, а також не подано доказів, які б свідчили про існування реальної необхідності у вжитті заходів забезпечення позову, їх співмірності та невідкладності застосування саме на даній стадії судового процесу. 
Сам факт звернення із заявою прокурора про забезпечення позову не звільняє його від обов`язку доведення обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування відповідних заходів, та не є підставою для відступу від принципів рівності сторін і змагальності процесу.
За відсутності доведених ризиків утруднення виконання рішення суду застосування такого заходу не відповідатиме вимогам пропорційності, тим більше, що забезпечення позову не повинно мати на меті створення для відповідача негативних наслідків, тотожних наслідкам задоволення позову, та не може використовуватися як інструмент попереднього примусу до виконання спірного зобов`язання.
Судова колегія звертає увагу, що самі лише твердження про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову, з огляду на заявлені у цій конкретній справі предмет і підстави позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
З огляду на наведене, всі доводи прокурора щодо існування реальної загрози утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову ґрунтуються виключно на нічим не підтверджених припущеннях.
За таких обставин, враховуючи, що прокурором при зверненні з заявою про забезпечення позову не доведено наявності обставин щодо можливого істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі невжиття такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття відповідних заходів.
Суд апеляційної інстанції також зауважує на тому, що у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22 на яку посилається прокурор, міститься висновок про те, що вжиття заходів забезпечення позову передбачає доведення стороною обставин вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).
З огляду на викладене, зазначений висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду свідчить, що вимога про надання доказів витрачання відповідачем коштів не може розглядатися як єдина підстава для застосування заходів забезпечення позову, однак не виключає зобов`язання заявника щодо доведення необхідності такого забезпечення шляхом подання доказів підтверджуючих підставність заявлених вимог та ризик утруднення чи унеможливлення виконання у майбутньому відповідного судового рішення.
Це підтверджується тим, що Верховний Суд у постанові від 18.06.2025 у справі №918/73/25 зазначив, що вказаний у вищенаведеній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підхід передбачає необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, обґрунтування позивачем відомих останньому обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову. Крім того, наведений зміст вказаної постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду засвідчує, що у ній взагалі відсутні правові висновки про те, що у питанні застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача/зацікавленої особи, позивач (заявник) звільняється від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову (з таких мотивів виходила об`єднана палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, повертаючи справу №917/1610/23 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду ухвалою від 01.03.2025).
Сам по собі факт можливості відповідача розпоряджатися коштами і нерухомим майном не є доказом ризику ухилення від виконання судового рішення за конкретно цим позовом, з огляду на його підстави і предмет, без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, що у свою чергу, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
Аналогічний висновок щодо необхідності належного тлумачення правової позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22, через призму необхідності доведення за допомогою належних та допустимих доказів факту існування обґрунтованих підстав для забезпечення позову відображений у постановах Верховного Суду від 04.12.2025 у справі №916/3385/25 та від 18.06.2025 у справі №918/73/25.
Застосування арешту грошових коштів у кожному спорі про їх стягнення фактично означало б запровадження загального правила про автоматичне забезпечення позову, що прямо суперечить положенням процесуального закону та правовим висновкам Верховного Суду щодо виключного характеру таких заходів. Хоча заявлений захід формально кореспондує із майновим характером позовних вимог, сам по собі цей факт не є достатнім для його застосування без доведення необхідності такого втручання, оскільки визначальним є не лише вид заходу, а й наявність об`єктивних підстав для його застосування у конкретних обставинах справи.
Ризик утруднення чи неможливості виконання рішення суду має бути реальним, конкретним і підтвердженим доказами, а не ґрунтуватися на абстрактних припущеннях або загальних міркуваннях про можливу поведінку відповідача. Суд не може підміняти доказування логічними припущеннями, навіть якщо вони видаються вірогідними.
Таким чином, оцінивши доводи прокурора щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти відповідача – Приватного підприємства «Практик Буд» (вул. Сковороди Григорія, 1, м. Вінниця, 21050, код ЄДРПОУ 35200610) в розмірі 6 506 539,24 грн, які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках цього відповідача, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову, зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірність істотного ускладнення або неможливості виконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону № 15/1-2166ВИХ-26 від 23.03.2026 (вх. №01-43/11/26 від 23.03.2026) про вжиття заходів забезпечення позову у справі №902/361/26.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції також зауважує, що заява про забезпечення позову, яку раніше було відхилено повністю або частково, може бути подана вдруге, якщо змінились певні обставини. Тобто, на заяви про забезпечення позову, в задоволенні яких було відмовлено, не поширюється заборона повторно звертатись до господарського суду.

4. Висновки за результатами апеляційного розгляду.
Таким чином, у апеляційній скарзі заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на ухвалу Господарського суду Вінницької області про відмову в забезпеченні позову від 25.03.2026 у справі №902/361/26 не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість ухвали суду першої інстанції.
Виходячи з приписів статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відтак, застосовуючи наведену практику Європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши в ухвалі суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування ухвали, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування ухвали суду.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовано, підстав скасування чи зміни ухвали, передбачених ст. 277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону слід залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Вінницької області про відмову в забезпеченні позову від 25.03.2026 у справі №902/361/26 - без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону згідно ст. 129 ГПК України.

5. Щодо заяви відповідача викладеної у відзиві на апеляційну скаргу про стягнення з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на користь Приватного підприємства «Практик Буд» витрат на професійну правничу допомогу, понесених та оплачених у зв`язку з апеляційним переглядом ухвали Господарського суду Вінницької області від 25.03.2026 у справі № 902/361/26, у розмірі 5 000,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, належить до основних засад (принципів) господарського судочинства.
Види судових витрат наведено у статті 123 ГПК України. Судові витрати складаються і судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Загальний порядок розподілу судових витрат визначено у статті 129 ГПК України.
Згідно з частиною першою статті 129 ГПК України судовий збір покладається:
1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;
2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приписами частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України визначено, що у разі якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Водночас, порядок ухвалення судових рішень передбачено у статті 233 ГПК України, згідно з частиною першою якої суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.
Абзац 2 частини третьої статті 233 ГПК України передбачає, що суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.
За змістом пункту 5 частини першої статті 237 ГПК України з поміж питань, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду, зазначено розподіл між сторонами судових витрат.
З системного аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду.
Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи (близька за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі №904/4380/21 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №550/936/18).
Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал (частина друга статті 232 ГПК України).
Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку закінчується прийняттям постанови (частина четверта статті 232 ГПК України).
Водночас розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.05.2023 у справі №910/4631/22).
Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень та інформації з сайту "Судова влада України", розгляд справи №902/361/26 за позовом Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави в особі Управління Служби безпеки України у Вінницькій області до відповідача Приватного підприємства "Практик Буд" про визнання недійсними пунктів договору підряду у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість та стягнення 6 506 539,24 грн – судом першої інстанції ще не завершився.
Колегія суддів відзначає, що предметом оскарження є ухвала Господарського суду Вінницької області від 25.03.2026 у справі №902/361/26 про відмову у задоволенні заяви Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону №15/1-2166ВИХ-26 від 23.03.2026 (вх. №01-43/11/26 від 23.03.2026) про вжиття заходів забезпечення позову у справі №902/361/26 подано одночасно з позовною заявою.
У даній постанові суд апеляційної інстанції дійшов висновку апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону слід залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Вінницької області про відмову в забезпеченні позову від 25.03.2026 у справі №902/361/26 - без змін.
З наведеного слідує, що судом апеляційної інстанції спір по суті не розглядався та не вирішувалося питання щодо суті позовних вимог, оскільки наведена постанова була прийнята з процесуальних питань та не є остаточним рішенням суду, ухваленим після закінчення судового розгляду.
У питанні щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції колегія суддів враховує наступне.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, згідно з якою інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З приписів статей 126, 129 ГПК України не вбачається, що процесуальний закон якимось чином розмежовує порядок розподілу судових витрат, понесених при оскарженні процесуальних рішень від розподілу витрат та понесених під час розгляду справи по суті.
З цих норм не вбачається також того, що загальне правило, передбачене частиною четвертою статті 129 ГПК України, зокрема й щодо пропорційного розподілу судових витрат (пункт 3 частини четвертої статті 129 ГПК України), не застосовується при розподілі витрат на професійну правничу допомогу, які сторона понесла при оскарженні процесуальних рішень (у даному випадку ухвали про відмову в забезпеченні позову).
Сталою та послідовною є позиція Верховного Суду, що питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції може бути предметом судового дослідження під час вирішення питання про розподіл судових витрат за результатами вирішення спору по суті (відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 29.01.2020 у справі №905/671/19, від 18.11.2021 у справі №910/4862/21, від 09.02.2022 у справі №904/4380/21, від 27.07.2022 у справі №907/418/21, від 07.06.2023 у справі №910/15830/20, від 27.03.2023 у справі №910/25118/15 та ухвалах від 22.02.2022 у справі №910/5257/21, від 03.08.2022 у справі №907/418/21, від 27.03.2023 у справі №910/25118/15).
Застосування підходу, за якого розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із переглядом ухвал суду, ставиться у залежність від результату вирішення спору по суті, додатково свідчить про те, що до такого розподілу застосовується загальне правило, передбачене частиною четвертою статті 129 ГПК України.
Таким чином, судові витрати на професійну правничу допомогу за розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про відмову в забезпеченні позову в суді апеляційної інстанції підлягають розподілу за результатами розгляду справи №902/361/26 по суті у порядку статті 129 ГПК України. 
Отже, враховуючи, що Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову від 20.05.2026 за наслідками розгляду процесуальних питань, які виникли під час розгляду справи у суді першої інстанції за таких обставин він не є тим судом, який уповноважений здійснювати розподіл витрат на правничу професійну допомогу.
З огляду на наведене, враховуючи, що відповідачем не дотримано порядку подання заяви про розподіл судових витрат, встановлених статтями 233, 237, 244 ГПК України, колегія суддів, зважаючи на приписи цих статей, дійшла висновку відмовити у задоволені заяви Приватного підприємства "Практик Буд" про стягнення з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. 
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Вінницької області про відмову в забезпеченні позову від 25.03.2026 у справі №902/361/26 без змін.
2. Відмовити у задоволенні заяви Приватного підприємства "Практик Буд" про стягнення з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. 
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "25" травня 2026 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя   Петухов М.Г. 

Суддя   Мельник О.В.