ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5650/26 Справа № 201/2287/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Пищиди М.М.
суддів: Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю. 
за участю секретаря судового засідання – Літвінова І.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 18 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно та визнання недійсними договорів дарування, -
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно та визнання недійсними договорів дарування.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 06 червня 1992 року уклала шлюб з ОСОБА_2 . Під час перебування у шлюбі до відповідача перейшло у власність у порядку спадкування майно, а саме: - квартира за адресою: АДРЕСА_1 та дача у садовому товаристві «Аппорт» АДРЕСА_2 .
З моменту набуття права власності на зазначене майно, позивач привела квартиру в придатний для проживання стан, оформила рахунки на сплату комунальних послуг на своє ім`я, сплачувала рахунки за вказані послуги, робила поточні та капітальні ремонти, що забезпечує збереження квартири. Також позивач зазначає, що понад 10 років обробляла садову ділянку № НОМЕР_1 у садовому товаристві «Аппорт», сплачувала членські внески, у зв`язку з чим позивач звертається із даною позовною заявою про визнання права спільної сумісної власності на дане майно.
Відповідно до договорів дарування відповідач відчужив на користь доньки ОСОБА_3 квартиру за адресою АДРЕСА_1 та дачу у садовому товаристві «Аппорт». м. Дніпро, Індустріальний район, Іжевська № 295, садова ділянка № НОМЕР_1 .
Дані договори позивач вважає фіктивними, які вчиненні без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами.
Укладення договору дарування за декілька днів до постановлення рішення про стягнення аліментів на думку позивачки, також свідчить про його недобросовісність та зловживання її правами. Таким чином, позивач вважає, що спірні договори дарування квартири та земельної ділянки були укладені не з метою створення реальних правових наслідків у вигляді переходу права власності, а за для формальної зміни статусу квартири та земельної ділянки, з метою їх приховування від органів державної виконавчої служби та ухилення від виконання рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на утримання дитини.
Враховуючи вищевикладене позивачка просила суд: 
- визнати за ОСОБА_1 у порядку набувальної давності право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та дачу в садовому товаристві «Аппорт» АДРЕСА_2 ;
- визнати недійсними договори дарування, на підставі якого ОСОБА_2 відчужив на користь доньки ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та дачу в садовому товаристві «Аппорт» АДРЕСА_2 .
Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 18 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно – залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та вважає, що висновки викладені в судовому рішенні не відповідають дійсним обставинам справи.
З урахуванням викладеного, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Судом встановлено, що 06 червня 1992 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було укладено шлюб, про що складений актовий запис №231 Кіровським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська (т.1 а.с.21).
Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 28 січня 2009 року, актовий запис №58, складений Кіровським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції. Неповнолітня ОСОБА_6 є дитиною-інвалідом з народження. (т. 1 24-25).
Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 24 жовтня 2024 року справа № 203/4534/24 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 , на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі частини з усіх видів заробітку але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи стягнення з 06 вересня 2024 року до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с. 23).
В матеріалах справи наявні довідки від Соборного ВДВС у м. Дніпрі, відповідно до яких, у відповідача наявна заборгованість зі стягнення аліментів, станом на 12 лютого 2024 року у розмірі 7 848 грн. (а.с.9), станом на 15 липня 2025 року у розмірі 15 262,76 грн. (а.с.108), станом на 11 вересня 2025 року у розмірі 15 252,76 грн.
ОСОБА_2 з 03 грудня 1997 року був власником 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності б/н від 03 грудня 1997 року, виданого Виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, а також власником 2/3 частин квартири на підставі свідоцтва про спадщину ВМС №261914, реєстровий номер 3-204 від 16 лютого 2009 року, виданого першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. (т. 2 а.с.26-30)
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна від 30 січня 2025 року 19 жовтня 2024 року відповідачем було відчужено належне йому нерухоме майно на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування, реєстровий номер 1645, посвідченого 19 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кречетовою Н.Б. (т. 1 а.с.27-28, т. 2 а.с.22).
Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯЖ № 790363 від 21 травня 2009 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки 0,0612га розташованої на території Індустріального району м. Дніпропетровська с/т Аппорт, діл 012 га (т. 2 а.с. 37).
На підставі договору дарування від 12 жовтня 2024 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. та зареєстрованого в реєстр за № 1647 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку 0,0612га що розташована на території Індустріального району м. Дніпропетровська с/т Аппорт, діл 012 га (т. 2 а.с. 43-44).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна , станом на 30 січня 2025 рік земельна ділянка 1210100000:04:263:1762, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_3 (т.1 а.с.29)
Відповідно договору купівлі – продажу від 06 листопада 2024 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. ОСОБА_3 продала ОСОБА_7 земельну ділянку земельну ділянку Серія ЯЖ № 790363 від 21 травня 2009 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки 0,0612га розташованої на території Індустріального району м. Дніпропетровська с/т Аппорт, діл 012 га (т. 2 а.с. 45-46).
Після укладення спірного договору дарування квартири ОСОБА_2 продовжує проживати у даній квартирі, яку він подарував ОСОБА_3 , що підтверджується актом обстеження домогосподарства від 05 лютого 2025 року. (т. 2 а.с. 18а.с.11).
Позивачем на підтвердження сплати нею комунальних послуг за спірну квартиру надано платіжні доручення та виписка з банку по її рахунку, окрім того позивачем на підтвердження проведення нею ремонту в квартирі надано квитанції на придбання матеріалів, металопластикових вікон та будівельних матеріалів.
Відповідно до довідки № 2 від 12 жовтня 2024 року виданої головою СТ «Аппорт» ОСОБА_1 , яка є дружиною члена Садового товариства сплачувала періодично внески (т . 1 а.с. 22).
На підтвердження проживання позивачки та неповнолітньої доньки в квартирі АДРЕСА_4 , надано акти обстеження від 26 грудня 2024 року (т. 1 а.с 250).
Відповідачем на підтвердження того що він давав позивачці кошти на сплату комунальних послуг за квартиру надано розписки написані власноручно позивачкою (т. 2 а.с.3-4)
Також відповідачем надано копію членської книжки на садову ділянку № НОМЕР_1 яка спочатку була виписана на його батька , а згодом на нього (т. 2 а.с.48-51).
Окрім того позивачем надано різні звернення, заяви та відповіді де її місце проживання зазначено АДРЕСА_1 (т. 2 а.с.115-119)
Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність законних та обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини третьої статті 12та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Так, ч. 1 ст. 344 ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності, що виникає за набувальною давністю, ґрунтується, зокрема, на добросовісності заволодіння чужим майном, яка передбачає, що в момент заволодіння особа має бути впевнена, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.
Заволодіння майном має бути безтитульним. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном також має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.
Верховний Суд у постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.
Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Верховного Суду, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
У постанові Верховного Суду від 27.06.2019 у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) наголошено, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15.11.2022 у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності за набувальною давністю на квартиру на земельну ділянку суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що власником був відповідач (лише в жовтні 2024 року подарував квартиру та земельну ділянку своїй доньці), про що достовірно було відомо позивачу, від свого майна ОСОБА_2 не відмовлявся, що виключає можливість набуття позивачкою права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.
Оскільки в квартирі ОСОБА_1 проживала з донькою як члени сім`ї ОСОБА_2 , земельною ділянкою користувалася, також, як член сім`ї ОСОБА_2 , який на той час був власником квартири та земельної ділянки, а тому володіння ОСОБА_1 спірним майном не може вважатися безпритульним.
Разом з тим факт проживання позивачки у спірній квартирі, утримання її в належному стані, проведення капітального та поточного ремонтів, здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.
Тому доводи апеляційної скарги щодо неправомірності рішення суду в частині відмови у визнанні права власності на квартиру та земельну ділянку за набувальною давністю апеляційний суд відхиляє, з огляду на вищезазначене.
Разом з тим, щодо доводів апеляційної скарги про визнання договору недійсним з огляду на його фіктивність суд апеляційної інстанції відхиляє, у зв`язку з наступним. 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).
Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/19 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).
Отже, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Власне невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (постанова КЦС ВС у справі № 607/15555/17-ц)
Як вбачається з матеріалів справи оспорювані договори дарування квартири та земельної ділянки від 19 жовтня 204 року посвідчені приватним нотаріусом Кретовою Н.Б., право власності на спірну квартиру та земельну ділянку перереєтровано за ОСОБА_3 .
Разом з тим позивачкою не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що укладення спірного договору не відповідало дійсній волі відповідача, що відповідачем неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення.
Також щодо аргументів позивача, що договори дарування було укладено з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення аліментів. Апеляційний суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджено, що майно боржника (відповідача) знаходиться у розшуку та/або перебуває під арештом, тому відповідно не можливо підтвердити факт формальної зміни статусу квартири та земельної ділянки, з метою її приховування від органів виконавчої служби та ухилення від виконання рішення суду.
Крім того, позивачкою не доведено, що відповідач ухиляється від аліментних виплат на дитину, оскільки матеріалами справи підтверджується, що в період з 06 вересня 2024 року по 11 вересня 2025 року заборгованість відповідача по аліментам становить 15 252,76 грн., а довідкою від 15 липня 2025 року підтверджується, що відповідачем сплачуються аліменти на користь дитини, адже сума заборгованості з липня 2025 по вересень 2025 року не збільшувалась, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
На підставі вищенаведеного, суд вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного суд вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 18 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 17 червня 2026 року.
Повний текст постанови складено 18 червня 2026 року.

Судді