ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

06 липня 2026 року  м. Чернівці Справа № 727/14844/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Одинака О.О.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
позивач: Міське комунальне підприємство «Чернівцітеплокомуненерго»,
відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго», в інтересах якого діє Ринжук Ганна Михайлівна, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 травня 2026 року, постановлену під головуванням судді Слободян Г.М.,

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року МКП «Чернівцітеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії (а.с.2-4).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 травня 2026 року закрито провадження у цивільній справі 727/14844/25 з підстав непідвідомчістю спору. Роз`яснено позивачу МКП «Чернівцітеплокомуненерго», що пред`явлений позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані ЖКП з постачання теплової енергії підлягає розгляду судом господарської юрисдикції.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду сторона позивача оскаржила її, подавши апеляційну скаргу.
Вказує, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою та незаконною, винесеною судом з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права, у зв`язку з чим ухвала суду підлягає скасуванню.
Звертає увагу на те, що надання комунальних послуг є підприємницькою діяльністю для особи, яка надає такі послуги, натомість споживач комунальних послуг не здійснює при споживанні таких послуг підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів і не Провадження №22-ц/822/1195/26

залежать від правового статусу споживача. Тобто такі договори не є господарськими у розумінні ГК України.
Юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, тобто якщо споживачем послуг є фізична особа, то такі спори повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, а якщо споживачем послуг є юридична особа чи ФОП, то за суб`єктним складом такі спори мають розглядатися в порядку господарського судочинства.
Стверджує, що МКП «Чернівцітеплокомуненерго» просить стягнути з відповідача заборгованість за спожиті комунальні послуги з постачання теплової енергії за адресою АДРЕСА_1 , опалювальною площею 85,70 кв.м, посилаючись на те, що між сторонами існують правовідносини з надання та споживання комунальних послуг.
Докази використання відповідачем приміщення площею 85,70 кв.м саме у підприємницькій діяльності за договором оренди нерухомого майна №01/25 від 01.09.2025 року у справі відсутні і це не впливає на правовий статус її як власника вказаного об`єкта нерухомого майна, набутого нею у власність саме як фізичною особою.
Вказує й на те, що оскільки стороною спору про надання комунальних послуг є громадянин як фізична особа - власник об`єкта нерухомого майна, яка має статус суб`єкта підприємницької діяльності, і матеріали справи не містять доказів використання її майна у господарській діяльності, суд мав би дійти висновку, що відсутні підстави для застосування положень п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, а тому клопотання необґрунтоване та задоволенню не підлягає.
На підставі наведеного просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 травня 2026 року та направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла наступного висновку.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Мотивація ухвали побудована на тому, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована як ФОП, основним видом діяльності є КВЕД 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна», а з дослідженого договору оренди нерухомого майна №01/25 від 01.09.2025 року вбачається, що ОСОБА_1 як орендодавець передала в строкове платне користування частину нежитлового приміщення магазину по АДРЕСА_2 , площею 85,7 кв.м. 
А тому суд дійшов висновку, що правовідносини виникли щодо оплати теплової енергії, яка постачалася до нежитлового приміщення комерційного призначення, що використовується відповідачем у господарській діяльності як ФОП, а не як фізична особа для задоволення власних побутових потреб. 
Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2025 року МКП «Чернівцітеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з останньої на користь позивача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії у розмірі 73 380,49 грн, плату за абонентське обслуговування у розмірі 1018,25 грн, інфляційні втрати в розмірі 2984,71 грн та три відсотки річних у розмірі 963,86 грн (а.с.2-4). 
У відповідності з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 436320837 вбачається, що ОСОБА_1 належить 10/100 часки нежитлових приміщень магазину 100/5-100-11, загальною площею 85,70 кв.м (а.с.10-13).
З копії свідоцтва про право власності на вбудовано-прибудоване приміщення магазину від 05.03.1997 року вбачається, що приміщення в частині магазину по АДРЕСА_2 дійсно належить МПФ «Атлас». На вказаному свідоцтві міститься напис приватного нотаріуса Чернівецького МНО, яким 16.08.2013 року посвідчено договір купівлі-продажу 10/100 ідеальних часток вбудовано-прибудованих приміщень магазину, а саме нежитлових приміщень 100-5-100-11, загальною площею 85,70 кв.м, від імені МПФ «Атлас» на ім`я ОСОБА_1 (а.с.86).
З фото-таблиць 20250828…(а.с.52-57), наданих суду позивачем, крім іншого, встановлюється використання приміщення як магазину з виставковим товаром під час проведення зйомки 28.08.2025 року.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається реєстрація ОСОБА_1 як ФОП за адресою АДРЕСА_3 , що також підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку серії Б №083605 (а.с.161-164).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно з частиною першою статті 8 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «ДеЖуфр да ла Праделль проти Франції» De Geouffre de la Pradelle v. France від 16 грудня 1992 року, заява №12964/87).
Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист (стаття 55) та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124).
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини 1 статті 18 ЗУ від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria, заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».
Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом», у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 23 листопада 2021 року у справі №175/1571/15, від 27 березня 2019 року у справі №638/14011/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі №826/5806/17, від 13 березня 2019 року у справі №202/30/17 та інших.
Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. 
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.
У частині 1 ст.20 ГПК України зазначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
Визначаючи співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу, необхідно зазначити таке.
Так, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (частина 1 статті 24 ЦК України).
Відповідно до статті 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц, від 24 квітня 2018 року у справі №303/5186/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі №904/10132/17, тощо.
Отже, з моменту державної реєстрації ФОП фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах: як фізична особа та як ФОП.
При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі №2-7615/10 від 05 червня 2018 року у справі №522/7909/16-ц).
Суб`єктами господарювання є, зокрема, юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
У постанові від 25 лютого 2020 року у справі №916/385/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що: вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та чи є ці правовідносини господарськими (п.5.18); ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (п.5.29).
Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №125/1216/20.
Верховний Суд у постанові від 07 березня 2023 року у справі №904/587/22 зазначив, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною у справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такому статусі у всіх правовідносинах. Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.
У свою чергу наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 року у справі №522/7909/16-ц, у постанові від 29 січня 2025 року у справі №337/3337/23)).
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №916/1261/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 року у справі №548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.
Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.
Стаття 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про Житлово-комунальні послуги»).
Споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п.1 ч.1 ст.7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»).
Індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п.5 ч.2 ст.7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»).
Колегія суддів враховує, що юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, тобто якщо споживачем послуг є фізична особа, то такі спори повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, а якщо споживачем послуг є юридична особа чи фізична особа-підприємець, то за суб`єктним складом такі спори мають розглядатися в порядку господарського судочинства (аналогічні висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі №757/45133/15-ц та від 20.09.2018 року у справі №751/3840/15-ц).
Під час розгляду справи в суд першої інстанції дійшов висновку, що з матеріалів справи однозначно випливає, що позовні вимоги випливають з господарських відносин між МКП «Чернівцітеплокомуненерго» та ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем, що виникли на підставі надання послуг ЖКП з теплопостачання в нежитлових приміщеннях магазину, який відповідач використовує в господарській діяльності, надаючи такі в оренду, з чим повною мірою погоджується колегія суддів апеляційного суду.
На думку колегії суддів, спір, що розглядається, не свідчить про те, що останній виник з підстав ведення господарської діяльності ОСОБА_1 , оскільки відсутні докази того, що вона здійснює підприємницьку діяльність особисто як ФОП у належному їй приміщені магазину, та відповідно отримує послуги від позивача як підприємець.
Крім того, наданий стороною відповідача договір №01/25 оренди нерухомого майна від 01 вересня 2025 року (а.с.170-172) охоплює тільки 1 місяць (передостанній) періоду, за який позивач звернувся про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії (за період з 01.11.2022 року по 31.10.2025 року), що в свою чергу виключає наявність між сторонами відносин, які підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.
Колегія суддів відмічає й те, що укладення зазначеного договору оренди нерухомого майна вказує на те, що ОСОБА_1 з 1 вересня 2025 року не здійснює самостійно підприємницьку діяльність в нежитловому приміщенні (магазині), в якому отримує послугу з теплопостачання. 
Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач саме як підприємець отримувала послуги від позивача, а отже суд першої інстанції необґрунтовано виснував, що справа не підсудна суду загальної юрисдикції, а спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами п. 3 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго», в інтересах якого діє Ринжук Ганна Михайлівна, задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 травня 2026 року скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач     І.Н. Лисак

Судді:      І.М. Литвинюк

О.О. Одинак