П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 686/8808/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Палінчак О.М. 
Суддя-доповідач - Томчук А.В. 
02 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Товстун Н.M.,
представника апелянта (позивача): не з`явився, 
представника відповідача: Мельничук О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 через представника Червоняка С.П. звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення № 6801130100020641 від 23.02.2026 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, прийняте головним спеціалістом УДМС у Хмельницькій області Сибігою Т.Г., затверджене заступником начальника УДМС у Хмельницькій області Майданом В.Б., яким його зобов`язано покинути територію України у термін до 24 березня 2026 року. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 2013 року проживає в Україні, закінчив школу та навчається в університеті, має родичів - громадян України, а його примусове повернення до країни походження створює загрозу для його життя та свободи з огляду на збройну агресію Російської Федерації проти України та проведення примусової мобілізації, що передбачає заборону примусового повернення відповідно до статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05.05.2026 у задоволенні позову відмовлено. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач перебуває на території України нелегально, порушивши строки перебування іноземця, не здійснював жодних дій з метою легалізації свого статусу, а належних доказів існування загрози для його життя чи свободи в країні походження, які б обумовлювали застосування положень статті 31 Закону № 3773-VI, суду не надано.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника Червоняка С.П. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05.05.2026 та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував положення статті 31 Закону № 3773-VI, яка забороняє примусове повернення іноземців до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека. Апелянт наголошує, що він є громадянином Російської Федерації чоловічої статі, якому виповнилося 18 років, і при примусовому поверненні до країни походження йому загрожує примусова мобілізація та примус до участі у війні проти України. Зазначає, що з 2013 року постійно проживає в Хмельницькому, закінчив школу, навчається в Хмельницькому національному університеті, має родичів - громадян України, зокрема бабусю похилого віку, яка потребує догляду. Звертає увагу, що на момент повернення в Україну у 2021 році йому було 14 років, повноліття він досяг лише у листопаді 2025 року, а тому не міг самостійно вчиняти юридичних дій, спрямованих на легалізацію свого статусу. Посилається на публікації у засобах масової інформації щодо примусової мобілізації та безперервного призову молоді в Російській Федерації, як на загальновідомі факти у розумінні частини третьої статті 78 КАС України.
УДМС у Хмельницькій області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечило щодо доводів і мотивів такої скарги та просило залишити оскаржуване судове рішення без змін. У відзиві зазначено, що апеляційна скарга не містить жодної обставини, яка б слугувала підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Управління вказує, що позивач відповідно до реєстрів УДМС не звертався з питань отримання дозволу на імміграцію, документування посвідкою на проживання, продовження строку перебування, визнання особою без громадянства, отримання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, а також не набував громадянства України. Зазначає, що відповідно до даних системи "Аркан" позивач неодноразово перетинав державний кордон у напрямку Російської Федерації, а не лише один раз у 2021 році, як стверджує представник апелянта. Щодо проукраїнського світогляду позивача Управління посилається на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.03.2025 року у справі № 686/16732/23, яким мати позивача - ОСОБА_2 засуджена за частиною 3 статті 436-2 КК України (виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, глорифікація її учасників), а при обшуку її помешкання було виявлено георгіївські стрічки, щодо яких ОСОБА_2 вказала, що вони належать їй та її сину - позивачу. Управління також зазначає, що у бабусі позивача є ще дві дочки, одна з яких проживає в Хмельницькій області, а позивач має право виїхати до будь-якої третьої країни, а не лише до Російської Федерації. Вважає, що доводи про побоювання повернення до країни походження є надуманими та не підтвердженими належними доказами.
Інших заяв від учасників справи до суду не надходило.
Ухвалою від 24.06.2026 суд допустив участь представника відповідача у судовому засіданні, призначеному на 02.07.2026 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою від 01.07.2026 суд допустив участь представника позивача у судовому засіданні, призначеному на 02.07.2026 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
02.07.2026 представник позивача подав до суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із поганим самопочуттям позивача та тривалою повітряною тривогою у м. Києві та на Вінниччині.
Позивач та його представник у судове засідання не заявились.
02.07.2026 суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання сторони позивача про відкладення судового засідання у справі. 
Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення, що відтворюють зміст відзиву та просив відхилити доводи скарги та залишити оскаржене позивачем рішення - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, народився в м. Норільськ, Красноярський край, Росія, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 11.03.2011. Мати позивача - ОСОБА_2 громадянка Російської Федерації.
23.11.2021 позивач документований паспортом громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон серії № НОМЕР_2 , термін дії до 23.11.2031.
23.02.2026 щодо позивача працівниками Управління складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 203 КУпАП ( а відомостями якого 23.02.2026 о 10:50 год за адресою м. Хмельницький, вул. Грушевського, 87, було виявлено громадянина РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме: вчасно не залишив територію України після закінчення відповідного терміну перебування та перевищив встановлений законом строк перебування в Україні більш як на 30 днів, а саме 1439 днів. Востаннє прибув на територію України 16.12.2021.
23.02.2026 відповідачем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400 грн. Постанова позивачем не оскаржувалась та набрала законної сили.
23.02.2026 Управлінням прийнято рішення № 6801130100020641 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни та надано йому строк до 24.03.2026 в добровільному порядку покинути територію України. Рішення мотивоване тим, що позивач станом на 23.02.2026 перебуває на території України понад встановлений строк, вчасно не залишив територію України після закінчення відповідного терміну перебування та перевищив встановлений законом строк перебування в Україні більш як на 30 днів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За пиписами частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Частиною першою статті 9 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.
Відповідно до частини 3 статті 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Процедура продовження строку перебування іноземців на території України встановлена Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 (далі - Порядок № 150, в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин).
Підпунктом 2 пункту 2 Порядку № 150 передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.
Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до приписів пункту 5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни зокрема є дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 востаннє в`їхав на територію України 16.12.2021. На зазначену дату між Україною та Російською Федерацією діяв безвізовий режим, а тому законність перебування позивача обчислюється за загальними правилами, встановленими Законом № 3773-VI та підпунктом 2 пункту 2 Порядку № 150, відповідно до яких строк тимчасового перебування становив не більше як 90 днів протягом 180 днів. Станом на 23.02.2026 року позивач перебував на території України понад встановлений строк, при цьому ні він, ні його мати, як законний представник неповнолітнього не зверталися з питань продовження строку перебування, отримання дозволу на імміграцію, документування посвідкою на проживання, визнання особою без громадянства чи отримання статусу біженця. Документи, які надають право на проживання іноземцям на території України, у позивача відсутні.
Таким чином, позивач після закінчення визначеного законодавством строку перебування втратив підстави для подальшого перебування на території України та ухилявся від виїзду з України, що відповідає визначенню нелегального мігранта згідно з пунктом 14 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI та є підставою для прийняття рішення про примусове повернення відповідно до частини першої статті 26 цього Закону.
Щодо доводів апелянта про необхідність застосування статті 31 Закону № 3773-VI, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 31 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів існування реальної загрози для життя, здоров`я чи свободи позивача у разі його повернення до країни походження або третьої країни. Посилання апелянта на публікації у засобах масової інформації щодо примусової мобілізації в РФ самі по собі, без підтвердження конкретних індивідуальних обставин, що стосуються саме позивача, не є достатніми доказами наявності підстав для застосування статті 31 Закону № 3773-VI.
При цьому апеляційний суд враховує, що оскаржуваним рішенням позивачу надано строк для добровільного виїзду з України, а не визначено конкретну країну, до якої він має бути повернутий. Позивач, маючи діючий паспортний документ для виїзду за кордон, має право виїхати до будь-якої третьої країни, а не виключно до РФ. Оскаржуване рішення не містить заборони подальшого в`їзду позивача на територію України за умови дотримання вимог міграційного законодавства.
Щодо доводів апелянта про тривале проживання в Україні, наявність родичів - громадян України, навчання та неможливість самостійного вчинення юридичних дій до досягнення повноліття, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України. Факт наявності родичів - громадян України, тривалого проживання на території держави та навчання не є правовою підставою для перебування іноземця на території України поза межами встановлених строків і не звільняє особу від обов`язку дотримання міграційного законодавства України.
Статтею 17 Закону № 3773-VI визначено право та підстави для іноземних громадян звернутися про продовження строку перебування чи тимчасового проживання на території України. Позивач після закінчення визначеного законодавством строку перебування про продовження строку перебування на території України не звертався. Крім того, не зверталась і його мати в його інтересах як законний представник неповнолітнього. Після досягнення повноліття у листопаді 2025 року позивач також не вжив жодних заходів для легалізації свого перебування на території України до моменту прийняття оскаржуваного рішення (23.02.2026).
Аналогічний правовий висновок щодо того, що наявність родинних зв`язків та тривале проживання на території України не звільняють іноземця від обов`язку дотримання міграційного законодавства та не є підставою для скасування рішення про примусове повернення, викладений у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 522/14416/18, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20, від 05.01.2026 у справі № 295/8089/23, які відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України є обов`язковими для врахування.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення УДМС у Хмельницькій області № 6801130100020641 від 23.02.2026 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому правові підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п.п. 29-30 рішення ЄСПЛ у справі "Руїз Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994). При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (див. пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001).
Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статей 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.
Керуючись статтями 243, 250, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 травня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.