ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 755/15011/25 Суддя (судді) першої інстанції: Гончарук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,
суддів: Карпушової О.В., Ключковича В.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 05 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо складання постанови №Б/1304 по справі про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо ОСОБА_2 ;
- скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 №Б/1304 по справі про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 березня 2026 року позовну заяву залишено без розгляду.
Не погоджуючись із такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 05 березня 2026 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі доводи, апелянт зазначає, що не погоджується із рішенням суду першої інстанції, оскільки 17.02.2026 після отримання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позивачем через засоби АТ «Укрпошта» до Дніпровського районного суду м. Києва подана позовна заява з усуненими недоліками, яка отримана судом 20.02.2026. 
В апеляційній скарзі апелянт посилається на норми частини дев`ятої статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
Апелянт стверджує, що подача позовної заяви з усуненими недоліками була подана з дотриманням процесуальних строків, а тому мотиви суду, що позивачем пропущені строки на подачу позовної заяви з усуненими недоліками спростовуються. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2026 та від 29.05.2026 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою позивача, встановлено строк для подання відзиву на неї та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Надалі, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.02.2026 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом двох днів з дня отримання копії ухвали.
Суд першої інстанції зазначив, що позивачу необхідно конкретизувати прохальну частину позовної заяви, шляхом її приведення у відповідність до обґрунтування позову. На виконання вимог ухвали суду позивачу необхідно надати виправлену позовну заяву та її копію для вручення відповідачу. Вищенаведені недоліки позовної заяви унеможливлюють подальший розгляд справи.
В матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного листа, з якої вбачається, що ухвала суду від 02.02.2026 надіслана одержувачу на його електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 , документ доставлено до електронної скриньки 13.02.2026 о 10:21 (а.с.41).
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.03.2026 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. Вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року в адміністративній справі № 755/15011/25 (Провадження № 2-а/755/150/26) заходи забезпечення позову у виді зупинення стягнення на підставі постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № Б/1304 від 17 січня 2025 року про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 34 000 грн в рамках виконавчого провадження № 78598706 зберігають свою дію до набрання ухвалою законної сили.
Залишаючи позов без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що станом на 05.03.2026 вимоги ухвали суду про залишення позову без руху позивачем не виконано. 
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права 
Відповідно до пунктів 13 - 15 частини дев`ятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.
Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.
Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.
Згідно з пунктом сьомим частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.02.2026 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом двох днів з дня отримання копії ухвали.
Суд першої інстанції зазначив, що позивачу необхідно конкретизувати прохальну частину позовної заяви, шляхом її приведення у відповідність до обґрунтування позову. На виконання вимог ухвали суду позивачу необхідно надати виправлену позовну заяву та її копію для вручення відповідачу. Вищенаведені недоліки позовної заяви унеможливлюють подальший розгляд справи.
В матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного листа, з якої вбачається, що ухвала суду від 02.02.2026 надіслана одержувачу на його електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 , документ доставлено до електронної скриньки 13.02.2026 о 10:21 (а.с.41).
Однак, з метою забезпечення належної перевірки доводів ОСОБА_1, колегія суддів у підсистемі «Електронний суд» перевірила дату отримання позивачем та його представником ухвали суду першої інстанції про залишення без руху від 02.02.2026.
Так, із відомостей про картку руху документа вбачається, що представник позивача - адвокат Вибіцький К.Є. отримав вищевказану ухвалу суду в електронному кабінеті 16.02.2026 о 10:48 (а.с.67).
Таким чином, останнім днем для усунення недоліків позовної заяви згідно ухвали суду від 02.02.2026 було 18.02.2026.
Апелянт зазначає, що представником позивача 17.02.2026 через засоби АТ «Укрпошта» до Дніпровського районного суду м. Києва подана позовна заява з усуненими недоліками. На підтвердження вказаних обставин представник надає до суду інформацію про відправлення поштового відправлення (а.с.51).
Із наданих відомостей вбачається, що адвокат Вибіцький К.Є. 17.02.2026 на адресу Дніпровського районного суду м. Києва надіслав позовну заяву з усуненими недоліками від 17.02.2026, про що зазначено в описі вкладення (а.с.51).
Отже, колегія суддів зазначає, що з документів наданих до апеляційної скарги вбачається, що 17.02.2026 представником позивача направлено на адресу Дніпровського районного суду м. Києва позовну заяву з усуненими недоліками від 17.02.2026, що підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошта». Згідно роздруківки із сайту Укрпошта вбачається, що поштове відправлення із трекінговим номером №5000600159664 вручено одержувачу 20.02.2026.
Однак, в матеріалах справи, КП «Діловодство спеціалізованого суду» та підсистемі «Електронний суд» зазначена заява про усунення недоліків позовної заяви від 17.02.2026 відсутня та не зареєстрована судом, а тому не було враховано судом під час прийняття оскаржуваної ухвали, що є підставою для її скасування.
Крім того, відповідно до частини дев`ятої статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
Колегія суддів зазначає, що право на апеляційне оскарження судового рішення, за умови сумлінного, добросовісного та своєчасного виконання учасником справи процесуального обов`язку, не може ставитися в залежність від тривалого строку пересилання поштової кореспонденції оператором поштового зв`язку, тобто порушення оператором строків пересилання поштових відправлень, що не може позбавляти особу права на апеляційний перегляд справи, яке є однією з основних засад судочинства та гарантується приписами пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 18.04.2024 у справі №300/2301/23.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на наведене, апеляційний суд зазначає, що позивачем виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху в межах наданого судом строку.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при постановленні ухвали про залишення позовної заяви без розгляду порушено право позивача на звернення до суду за захистом його прав, свобод та інтересів, передбачених статтею 4 Кодексу адміністративного судочинства України, а також частини першої статті 6 Конвенції про захист права людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Так, Конституційний Суд України у пунктах 2, 2.1 Рішення від 6 квітня 2022 року № 2-р(II)/2022 також зазначив, що приписи статті 8, частини першої статті 55 Конституції України зобов`язують державу гарантувати на законодавчому рівні кожному можливість реалізації його права на судовий захист. Законодавець має встановити такий обсяг права осіб на судовий захист, який забезпечував би його дієву реалізацію, а відмова судів у реалізації такої можливості може призвести до порушення гарантованого Конституцією України права на судовий захист. Гарантуючи судовий захист із боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя.
Також, частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golderv. the United Kingdom, заява №4451/70, пункти 28-36) Європейським судом з прав людини було визначено, що право на доступ до суду є одним з аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. У цій справі Суд визнав право на доступ до суду як невід`ємний аспект гарантій, закріплених у статті 6, пославшись на принципи верховенства права та недопущення свавілля, покладені в основу більшості положень Конвенції. Разом з тим, право на доступ до суду повинно бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним" (рішення у справі "Беллє проти Франції" (Bellet v. France), заява № 13343/87, пункт 36). Це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд (рішення у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany ), [ВП] заява № 42527/98, пункт 45 та рішення у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії", (Lupeni Greek Catholic Parish and others v. Romania), [ВП] заява № 76943/11, пункти 84, 86).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про незаконність ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 05 березня 2026 року щодо залишення позовної заяви без розгляду.
Згідно статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п.4 частини першої статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Оскільки судом першої інстанції прийнято ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду з порушенням норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне зазначену ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 05 березня 2026 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 312, 317, 320, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 05 березня 2026 року у справі №755/15011/25 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді О.В.Карпушова

В.Ю.Ключкович