КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 363/4821/25 Головуючий у суді першої інстанції - Рукас О.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8869/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 січня 2026 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, 

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28.07.2007 року між сторонами було укладено шлюб. Оскільки подальше спільне життя з відповідачем не склалось, рішенням суду від 09 травня 2025 року шлюб було розірвано.
Сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні.
Відповідач в повній мірі не виконує свої обов`язки по вихованню дітей, частково, за власним бажанням, допомагає матеріально, хоча має задовільний стан здоров`я та є працездатним, має можливість брати участь в утриманні та матеріальному забезпеченні доньки та сина, може сплачувати аліменти на рівні 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу).
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 20 січня 2026 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.08.2025 і до досягнення старшою дитиною, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом матеріальних норм права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не врахував, що відповідач фактично проживає разом із дітьми, завжди добросовісно ставився до обов`язку утримувати дітей та брати участь у їх вихованні. 
Зазначає, що з поважних та не залежних від нього причин (зокрема, у зв`язку із недобросовісною поведінкою його представниці - адвоката Швець А.О.) не міг подати докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції та заявити відповідні клопотання. Тому суд першої інстанції помилково та передчасно задовольнив позов ОСОБА_2 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
У судовому засіданні в апеляційному суді взяв участь відповідач ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав. Представниця позивачки адвокат Кранц К.В. у судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 28.07.2007 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 20).
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09.05.2025 у справі № 363/1597/25 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.21).
За час перебування у шлюбі у сторін народилися діти: дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 04.02.2016 року (а.с. 23) та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 05.09.2011 року (а.с. 25).
З витягів з реєстру територіальної громади встановлено, що діти ОСОБА_4 , 2016 р.н. та ОСОБА_3 , 2011 р.н. станом на 04.08.2025 року зареєстровані в АДРЕСА_1 (а.с.24, 26).
Відповідно до акту депутата Бучанської міської ради Геращенко М.В. про встановлення факту фактичного місця проживання від 05.08.2025 року та акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 06 серпня 2025 року (а.с.134) неповнолітній ОСОБА_3 , 2011 року народження та малолітня ОСОБА_4 , 2016 року народження, фактично проживають разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 133, 134).
Судом встановлено, що місце проживання дітей ОСОБА_3 , 2011 року народження та ОСОБА_4 , 2016 року народження зареєстроване разом з відповідачем, однак, фактично діти проживають з матір`ю та перебувають на її утриманні.
Доказів на спростування вказаної обставини відповідач не надав.
У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 СК України).
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).
За приписами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
При визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку обох своїх батьків.
Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
На підставі викладеного, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх його видів заробітку, оскільки це буде складати необхідний мінімум для забезпечення їх утримання та розвитку.
Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції обґрунтовано урахував вік відповідача, відсутність даних про те, що його стан здоров`я, матеріальне становище не дозволяє йому сплачувати у визначеному позивачкою розмірі. 
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що відповідач не надав суду доказів власного матеріального становища, як то доказів наявності чи відсутності у нього у власності майна, доходів, грошових зобов`язань тощо. Тобто, відповідач не довів суду належними та допустимими доказами, що він позбавлений можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сторони проживають разом та він, як батько повноцінно бере участь в утриманні дітей. 
При цьому, у судовому засіданні у апеляційному суді відповідач не заперечував щодо свого обов`язку брати участь у вихованні та утриманні дітей, зокрема, і щодо сплати аліментів у визначеному судом розмірі. Пояснив суду, що з лютого 2025 року сторони разом не проживають, а з серпня 2024 року по лютий 2025 року проживали разом, але не мали спільного бюджету.
Тому такі доводи відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 
Повний текст складено 25 червня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома