Справа № 675/1718/25 
Провадження № 2/675/432/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"03" червня 2026 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді Столковського В. І., за участю: секретаря судового засідання – Хом`як І. Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду в. м. Ізяслав цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» (далі - ТОВ «ФК «Гелексі») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 152978 від 15 березня 2020 року у розмірі 24 041,50 грн.
В обґрунтування позову зазначається про те, що вказаний договір було укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ІТС) і за ним товариство надало ОСОБА_1 5000,00 грн на таких умовах: стандартна процентна ставка становить 0,01 % на день, комісія - 1,9 %, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення терміну платежу - 3,0 %.
Оскільки відповідач не виконував свої грошові зобов`язання належним чином довготривалий строк, його заборгованість склала 24 041,50 грн, з яких: 5000,00 грн - заборгованість за позикою; 19 041,50 грн - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.
Відповідач подав до суду через свого представника адвоката Зачепіло З. Я. відзив на позовну заяву ТОВ «ФК «Гелексі», у якому ОСОБА_1 просить відмовити позивачу у задоволенні його позову, а також зменшити витрати на правничу допомогу до 2000,00 грн. Зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази перерахування кредитних коштів за кредитним договором. Вказує, що вимоги позивача про стягнення відсотків, які нараховані позивачем після закінчення строку кредитування, є необґрунтованими.
Ухвалою судді Ізяславського районного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2025 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Заочним рішенням суду від 13 листопада 2025 року позов ТОВ «ФК «Гелексі» задоволено.
Ухвалою суду від 03 лютого 2026 року скасовано заочне рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 13 листопада 2025 року та призначено підготовче судове засідання у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 04 березня 2026 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.
Ухвалою суду від 06 травня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача адвокат Рудзей Ю. В. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, у поданій до суду письмовій заяві просить слухати справу за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився.
Відповідно до змісту ч. 7 ст. 128, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Як вбачається із відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1896545 від 15 жовтня 2025 року, місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване у АДРЕСА_1 .
Надіслана ОСОБА_1 за вказаною адресою судова повістка повернулася до суду із повідомленням про причини повернення «адресат відсутній». Такі дані вказані у поштовому повідомленні, яке повернулося до суду у зв`язку з неможливістю вручення судової повістки на 03 червня 2026 року на 16 год 00 хв. 
Іншої адреси свого місця проживання чи перебування ОСОБА_1 суду не повідомлено.
Тому у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 за адресою місця реєстрації суд вважає, що останній повідомлений належним чином.
Представник ОСОБА_1 адвокат Зачепіло З. Я. у поданому до суду письмовому клопотанні просить слухати справу за відсутності сторони відповідача.
З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про можливість слухання справи за відсутності сторін та їх представників.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення частково із наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Статтею 10561 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Законом України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (далі - Закон № 675-VIII) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону № 675-VIII унормовано, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Частиною третьою статті 5 Закону № 675-VIII установлено, що правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2020 року між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 152978, за умовами якого товариство надало відповідачу грошові кошти в розмірі 5000,00 грн (п. 1.1.1 договору).
Пунктами 1.1.2, 1.1.3, 1.1.4, 1.1.5, 2.1, 4.3, 5.2 договору встановлено, що за користування позикою передбачена плата у вигляді процентів в розмірі 0,01 % в день від поточного залишку позики та комісії в розмірі 1,5 % в день від початкового розміру позики.
Нарахування процентів та комісії здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою.
Строк повернення позики (термін платежу) визначений до 28 березня 2020 року.
Строк дії договору встановлюється до повного виконання позичальником зобов`язань.
Обчислення строку користування позикою та нарахування процентів і комісії за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в п.п. 1.1.5 договору включно.
Порушенням умов цього договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору.
Підвищену комісійну винагороду передбачено пунктом 5.3, згідно якого у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0 % в день від суми позики за кожний день прострочення.
Крім того, 07 квітня 2020 між контрагентами було укладено додаткову угоду № 1 до договору позики, якою фактично змінено умови п.п. 1.1.5. та 4.1. договору на те, що строк повернення позики (термін платежу) установлено до 20 квітня 2020 року, а також викладено графік платежів в новій редакції, тобто з урахуванням продовженого відповідного строку.
Суду надано лист ТОВ ФК «Елаєнс» від 01 вересня 2025 року № 152978, з яким позивач уклав договір № 04/08-17ПК про надання послуг з переказу грошових коштів фізичним особам без відкриття рахунку. В листі зазначається про те, що у результаті платіжної операції, ініційованої позивачем, на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 було успішно перераховано грошові кошти в сумі 5000,00 гривень.
Також відповідно до інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк» 18 березня 2026 року, на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано картку № НОМЕР_2 . Відповідно до виписки по вказаному рахунку підтверджується перерахування відповідачу грошових коштів у сумі 5000,00 грн. 
Отже, факт виникнення позикових відносин між сторонами є очевидним і встановленим, позаяк надані позивачем докази містять інформацію про підписання договору, за яким заявлено стягнути заборгованість, електронним цифровим підписом, зокрема за допомогою одноразового ідентифікатора, вчиненим з урахуванням положень ч.ч. 6, 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 ЦК України.
Тобто підстави вважати укладений правочин безгрошовим відсутні.
Разом з тим позов, до повного задоволення не підлягає, адже щодо відповідача здійснено неправомірне нарахування заборгованості поза узгодженим строком кредитування, а також укладеною між контрагентами угодою встановлено нікчемну комісію за кожен день користування позикою.
Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Як зазначалося вище, умовами п. 1.1.2.2 договору позики передбачена комісія (комісійна винагорода) за користування позикою у розмірі 1,5 % в день від початкового розміру позики, а також передбачено п. 5.3 договору підвищену комісійну винагороду у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, яка становить 3,0 % в день від суми позики за кожний день прострочення.
Між тим, положення Закону України «Про споживче кредитування» не передбачають сплату комісії за користування позикою, позаяк за користування позикою позичальник сплачує проценти, які в цьому випадку передбачені п. 1.1.2.1 договору позики.
Аналіз договору свідчить, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг позикодавця та/або посередника, які пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням позики, та за які позивачем встановлені комісії.
Законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не передбачено встановлення будь-яких комісій і за порушення зобов`язань.
Тому положення договору позики щодо обов`язку позичальника сплачувати комісії за користування позикою та за прострочення платежів (порушення зобов`язань) є нікчемними відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Щодо строку повернення позики та заборгованості за відсотками, суд зазначає про необґрунтованість їх нарахування по 17 серпня 2020 року.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, протягом дії договірних відносин розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Також суд звертає увагу й на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, згідно з якими надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Тому при стягненні заявленої позивачем решти заборгованості необхідно ґрунтуватися на чітко обумовлених між сторонами умовах договору позики та додаткової угоди до нього, якими визначено суму позики в розмірі 5000,00 грн, строк користування до 20 квітня 2020 року, розмір процентів за користування позикою 0,01 %, а не на завуальованих, двозначних умовах, які дозволяли кредитору нараховувати непропорційно значні суми грошових коштів за користування кредитом.
Це не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідно розмір процентів, які позивач має право стягнути з відповідача за передбачений договором період з 15 березня 2020 року по 20 квітня 2020 року, становить 18,50 грн (5000,00 грн х 0,01 % х 37 днів).
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за договором позики № 152978 від 15 березня 2020 року в розмірі 5018,50 грн, з яких: 5000,00 грн - заборгованість за позикою, 18,50 грн - заборгованість за процентами.
Отже, позов підлягає до задоволення частково в розмірі 5018,50 грн.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Як убачається із матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2422,40 грн.
Відповідачем сплачено судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення, яку задоволено судом, у сумі 605,60 грн.
ТОВ «ФК «Гелексі» заявлено позовні вимоги з ціною позову в загальному розмірі 24 041,50 грн.
Позов ТОВ «ФК «Гелексі» задоволено на загальну суму 5018,50 грн.
Отже, позов ТОВ «ФК «Гелексі» задоволено на 20,87 % (5018,50 ? 100 : 24 041,50 = 20,87 %). У задоволенні решти вимог позову відмовлено.
ОСОБА_1 має право на відшкодування понесених ним судових витрат та їх стягнення з позивача у встановленому законом порядку пропорційно розміру позовних вимог, у яких відмовлено, що становить 79,13 %.
Тому позивач має право на стягнення з відповідача судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 505,55 грн (2422,40 ? 20,87 : 100 = 505,55), а відповідач має право на стягнення з позивача судового збору у розмірі 479,21 грн (605,60 ? 79,13 : 100 = 479,21).
Також позивач просить стягнути з відповідача 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Статтею 60 ЦПК України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (Постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 552/2145/16-ц).
Представником відповідача адвокатом Зачепіло З. Я. подано клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. ОСОБА_2 вважає, що витрати у сумі 5000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, а тому мають бути зменшені до 2000,00 грн. 
Як перевірено судом, згідно наданих стороною позивача договору про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, довіреності від 09 липня 2025 року, акту № 693 наданих послуг правничої допомоги від 01 вересня 2025 року витрати на правничу допомогу складають 5000,00 грн.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 відступила від висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Оцінюючи надані докази щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених у суді, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для позивача; наявністю заперечень представника відповідача щодо розміру заявлених витрат позивача, суд дійшов висновку, що витрати ТОВ «ФК «Гелексі» на професійну правничу допомогу становлять 4000,00 грн. Такі витрати на професійну правничу допомогу в межах вказаної суми є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом Рудзеєм Ю. В. позивачу обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Разом з тим, позивач має право на стягнення із відповідача витрат на правничу допомогу пропорційно до розміру позовних вимог, які задоволено, у сумі 834,80 грн (4000,00 ? 20,87 % = 834,80).
Таким чином, позивач має право на стягнення з іншої сторони 1340,35 грн судових витрат (505,55 + 834,80 = 1340,35), а відповідач має право на стягнення з іншої сторони 479,21 грн судових витрат.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гелексі» підлягають стягненню 1340,35 грн судових витрат, а з ТОВ «ФК «Гелексі» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 479,21 грн, то, враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гелексі» необхідно стягнути різницю судових витрат, покладених на обидві сторони, в розмірі 861,14 грн (1340,35 – 479,21 = 861,14), а також звільнити сторони від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 128, 141, 223, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» (місце знаходження - м. Київ, вул. В`ячеслава Липинського, буд. 10/1, код ЄДРПОУ – 41229318) заборгованість за договором позики № 152978 від 15 березня 2020 року у розмірі 5018 (п`ять тисяч вісімнадцять) грн 50 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» (місце знаходження - м. Київ, вул. В`ячеслава Липинського, буд. 10/1, код ЄДРПОУ – 41229318) судові витрати в розмірі 861 (вісімсот шістдесят одна) грн 14 коп.
У задоволенні решти вимог позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на його апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі», місце знаходження - м. Київ, вул. В`ячеслава Липинського, буд. 10/1, код ЄДРПОУ – 41229318.
Відповідач ОСОБА_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_3 .
Повне рішення суду складене 12 червня 2026 року.

Суддя: В. І. Столковський