П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/4250/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Приходько Оксана Григорівна 
Суддя-доповідач - Моніч Б.С. 
15 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Моніча Б.С. 
суддів: Гонтарука В. М.  Білої Л.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якій позивач просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії від 09 січня 2025 року № 063550006760 (вих. № 335/03-16 від 10 січня 2025 року), яким відмовлено у призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі - Закон № 796-XII);
- зобов`язати відповідача призначити з 19 жовтня 2024 року пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його страховий стаж складає більше 37 років та він має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, а також постійно проживав з 26 квітня 1986 року дотепер, крім періодів навчання (з 01 вересня 1986 року по 22 червня 1990 року) та перебування на строковій військовій службі (з 03 липня 1990 року по 25 червня 1992 року), та працював (понад 33 роки) на територіях гарантованого добровільного відселення. По досягненню 54-річного віку позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення з 19 жовтня 2024 року пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII, проте відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пільгової пенсії з підстави проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року менше 3-ох років. Таку підставу позивач вважає необґрунтованою наполягаючи на тому, що довідкою виконкому Овруцької міської ради від 21 жовтня 2024 року № 7-642 підтверджено постійне проживання у с. Корчівка Овруцького району Житомирської області (зона гарантованого добровільного відселення), що надає право на зниження пенсійного віку на 3 роки, а статус потерпілого від наслідків аварії на ЧАЕС категорії 3 (посвідчення серії НОМЕР_1 , видане 30 жовтня 1995 року), як вважає позивач, повною мірою підтверджує, що станом на 01 січня 1993 року він прожив або відпрацював у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-ох років, що, у свою чергу, дає право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку та страхового стажу додатково ще на 3 роки (з розрахунку додаткового зниження на 1 рік за 2 роки проживання).

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою реалізації права на пенсійне забезпечення зі зниженням пенсійного віку після досягнення 54-річного віку звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 03 січня 2025 року про призначення їй пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII як особі, яка постійно проживає у зоні гарантованого добровільного відселення.
Позивач має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 30 жовтня 1995 року Житомирською облдержадміністрацією.
За принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, прийнявши 09 січня 2025 року рішення № 063550006760, яким відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
Зі змісту вказаного рішення вбачається, що підставою для відмови став висновок Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відсутність у ОСОБА_1 права на пенсію відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, оскільки станом на 01 січня 1993 року він проживав (відпрацював) у зоні гарантованого добровільного відселення менше 3-ох років - 1 рік 03 місяці 11 днів, що не надає права на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію відповідно до Закону № 796-ХІІ.
У цьому ж рішенні вказано, що на підставі поданих документів страховий стаж позивача становить 37 років 10 місяців 08 днів. До страхового стажу зараховано всі періоди роботи згідно з наданими документами. За результатом розгляду доданих до заяви документів встановлено, що згідно із дипломом серії НОМЕР_2 від 23 червня 1990 року позивач у період з 01 вересня 1986 року по 22 червня 1990 року навчався у м. Брянську колишнього СРСР, яке не належить до зони гарантованого добровільного відселення, тому до проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період з 01 вересня 1986 року по 14 листопада 1986 року.
Позивач, не погоджуючись із рішенням про відмову у призначенні їй пільгової пенсії, звернувся до суду з цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено період його постійного проживання станом на 01.01.1993 не менше 3-х років у зоні гарантованого добровільного відселення, з огляду на що право на зниження пенсійного віку на 6 років у позивача відсутнє.
Законом №796-ХІІ підтверджується, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії, однак користування пільгами визначеними Законом та наявність лише посвідчення відповідної категорії не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниженням віку, відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії підтверджує факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років, наявність відповідного стажу, що не заперечується відповідачем та право на початкову величину зниження пенсійного віку надає їй право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ст.55 Закону №796-ХІІ.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав на правильність висновків суду першої інстанції та просив відмовити в її задоволенні.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Згідно вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи – катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
В ухваленому на виконання статті 16 Конституції України Законі № 796-ХІІ, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб – комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій.
Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені у статті 55 Закону № 796-XII, частиною першою якої перебачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-ІV), за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII встановлено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зменшення пенсійного віку – 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
При цьому початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону №1058-ІV і цього Закону.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII є:
1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу;
2) факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993;
3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
На виконання положень Закону № 1058-ІV постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Порядок №22-1).
Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Для потерпілих від Чорнобильської катастрофи такими документами є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29.01.2020 у справі № 572/245/17 та від 17.06.2020 у справі № 572/456/17.
Крім того, у постановах від 19.09.2019 у справі № 556/1172/17, від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23, від 19.09.2024 року у справі № 460/23707/22, від 02.10.2024 у справі №500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зменшення пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зменшення пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
На підставі викладеного Суд, враховуючи наведені висновки та встановлений абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 перелік документів, що подається особою для призначення йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку, зауважує, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.
Вказаний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.11.2024 у справі №460/19947/23 та від 25 березня 2026 року у справі № 240/322/25.
Підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку стала відсутність достатнього підтвердженого періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у визначений статтею 55 Закону № 796-XII період.
Для підтвердження факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення до заяви про призначення пенсії позивач додав, з-поміж іншого, довідку виконкому Овруцької міської ради від 21 жовтня 2024 року № 7-642, згідно з якою позивач у періоди з 26 квітня 1986 року по 14 листопада 1986 року, з 01 липня 1992 року по 17 березня 1997 року постійно проживав та був зареєстрований у с. Корчівка Овруцького району Житомирської області, яке згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106 віднесено до зони гарантованого добровільного відселення; архівну довідку АТ "Українська залізниця" 02 січня 2025 року за вих. № НАС-04-02/01 про те, що позивач проходив виробничу практику в Коростенському відділку Південно-Західної залізниці по станції Овруч з 03 липня 1898 року по 07 грудня 1989 року; довідку АТ "Укрзалізниця" від 31 жовтня 2024 року № 295, якою підтверджено, що з 10 вересня 1992 року на підставі наказу від 10 вересня 1922 року № 18 позивач працює дотепер у виробничому підрозділі служби роботи станцій регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Укрзалізниця"; довідку виконавчого комітету Овруцької міської ради Житомирської області від 25 жовтня 2024 року № 3066 про те, що Коростенське відділення Південно-Західної залізниці ст. Овруч знаходилось у м. Овручі, яке згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106 віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Суд враховує, що предметом оскарження пред`явленого позову є рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії від 09 січня 2025 року № 063550006760, в основу якого покладено висновок пенсійного органу про те, що проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року склало 01 рік 03 місяці 11 днів й до цього періоду не зараховано період навчання позивача у м. Брянську колишнього СРСР з 01 вересня 1986 року по 22 червня 1990 року. При цьому помилкове, вочевидь, зазначення у цьому рішенні кінцевої дати цього періоду як "14 листопада 1986 року" не ставить під сумнів тривалість незарахованого означеного періоду навчання, оскільки у цьому рішенні вказано зарахований період в 01 рік 03 місяці та 11 днів, що узгоджується із відповідними періодами згідно з доданими позивачем до заяви підтверджуючими документами: з 26 квітня 1986 року по 31 серпня 1986 року, з 03 липня 1989 року по 07 грудня 1989 року та з 01 липня 1992 року по 01 січня1993 року, тобто 01 рік 03 місяці та 11 днів.
Водночас, у позовній заяві й позивач, стверджуючи про проживання та роботу на територіях зони гарантованого добровільного відселення не менше 3-ох років станом на 01 січня 1993 року, не заперечує незарахування до цього періоду навчання з 01 вересня 1986 року по 22 червня 1990 року (абзац 2 стор. 2 позовної заяви).
Стверджуючи щодо проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3-ох років станом на 01 січня 1993 року, позивач посилається на посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 , видане 30 жовтня 1995 року Житомирською облдержадміністрацією, вважаючи що статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) є належним та достатнім доказом проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3-ох років, що, у свою чергу, дає право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку та страхового стажу додатково ще на 3 роки (з розрахунку додаткового зниження на 1 рік за 2 роки проживання).
Разом з тим, колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта про те, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 3 є достатнім та самостійним доказом проживання чи роботи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років.
Так, у постанові від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23 Верховний Суд звернув увагу, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною та єдиною підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII. Вирішальним у таких правовідносинах є підтвердження факту фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, роботою або навчанням на цій території.
У зазначеній постанові Верховний Суд також зауважив, що періоди навчання чи проходження військової служби можуть бути враховані як періоди проживання у зоні радіоактивного забруднення лише за умови, якщо такі періоди фактично проходили на території відповідної забрудненої зони та підтверджені належними доказами.
Подібний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2025 року у справі № 460/6098/24, у якій Суд погодився з правомірністю незарахування до відповідного періоду часу навчання особи у місті Брянську Російської Федерації, оскільки таке місто не належить до територій радіоактивного забруднення.
З огляду на наведене, визначальним у цій справі є встановлення підтвердженого належними та допустимими доказами факту проживання, роботи або навчання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження відповідного періоду позивачем подано довідку виконавчого комітету Овруцької міської ради від 21 жовтня 2024 року № 7-642, архівну довідку АТ «Українська залізниця» від 02 січня 2025 року № НАС-04-02/01, довідку АТ «Укрзалізниця» від 31 жовтня 2024 року № 295, а також трудову книжку.
Оцінивши зазначені докази у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та пенсійного органу про те, що підтверджений період проживання та роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року становить 01 рік 03 місяці 11 днів, а саме: з 26 квітня 1986 року по 31 серпня 1986 року, з 03 липня 1989 року по 07 грудня 1989 року та з 01 липня 1992 року по 01 січня 1993 року.
При цьому період навчання позивача з 01 вересня 1986 року по 22 червня 1990 року у місті Брянську колишнього СРСР обґрунтовано не був зарахований до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки вказане місце навчання не належить до територій радіоактивного забруднення, визначених Законом № 796-XII, а доказів фактичного проживання позивача у цей період на території зони гарантованого добровільного відселення матеріали справи не містять.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України обов`язок доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, однак це не звільняє позивача від обов`язку довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Втім, всупереч наведеному, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання, роботи чи навчання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року протягом не менше трьох років.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 09 січня 2025 року № 063550006760 є правомірним, а суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, є достатнім доказом для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, колегія суддів зазначає таке.
Дійсно, відповідно до положень Закону України №796-ХІІ, посвідчення підтверджує статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право на користування передбаченими законом пільгами. Водночас саме по собі таке посвідчення не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки для цього необхідним є також підтвердження передбачених законом умов, зокрема факту постійного проживання або роботи у відповідній зоні.
Посилання позивача на окремі висновки Верховного Суду з цього питання не спростовують наведеного, оскільки судова практика не є однорідною, а остання правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2025 у справі №460/658/24, підлягає врахуванню при вирішенні цього спору.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.
Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гонтарук В. М.    Біла Л.М.