КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6570/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/6913/24

30 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Ящук Т.І.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства «Кредобанк» адвоката Червінського Ігоря Мирославовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Белоконної І.В., у справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року Акціонерне товариство «Кредобанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 15 вересня 2021 року ОСОБА_1 уклав з АТ «Кредобанк» кредитний договір№ CL-334142, відповідно до умов якого кредитор АТ «Кредобанк» надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 500 000,00 грн, зі строком повернення до 14 вересня 2026 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 29,99% річних. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно, разом із нарахованими процентами.
Відповідно до умов кредитного договору, у випадку прострочення погашення кредиту або іншого порушення графіку повернення кредиту та сплати відсотків позичальником, кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту. В свою чергу позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит та інші нарахування.
Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту, однак позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом 01 травня 2024 року утворилась заборгованістьу загальному розмірі 552 426,88 грн., з яких: прострочена заборгованість за основним боргом (тіло) - 424 904,89 грн; прострочені проценти за основним боргом - 127 521,99 грн.
З метою досудового, добровільного врегулювання спору 26 березня 2024 року на адресу   ОСОБА_1 направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань. Дану вимоги залишено відповідачем без реагування.Отже, AT «Кредобанк» вчинило всі необхідні дії для досудового урегулювання спору.
З урахуванням наведених обставин позивач Акціонерне товариство «Кредобанк» просив суд: стягнути з  ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстр. АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Кредобанк»(79026, м. Львів, вул. Сахарова, буд. 78; Код ЄДРПОУ 09807862) заборгованість за кредитним договором № CL-334142 у розмірі 552 426,88грн, а також судові витрати - суму сплаченого судового збору.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість за договором № CL-334142 від 15.09.2021 в розмірі 39 246 гривень 98 копійок та витрати по сплаті судового збору у розмірі 588 гривень 70 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивача Акціонерного товариства «Кредобанк» адвокат Червінський Ігор Мирославович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства«Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № CL-334142, у розмірі 552 426,88грн. Вирішити питання розподілу судового збору.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення сауду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилались в обгрунтування своїх вимог.
Зазначає, що внаслідок порушення відповідачем свого обов`язку по поверненню кредиту та сплати процентів - Банк правомірно реалізував своє право на дострокову вимогу частини кредиту, яка залишилась без реагування позичальника.
Судом першої інстанції не враховано, що нормами Цивільного кодексу України та Закону України «Про споживче кредитування» дане право кредитора не обмежується необхідністю доведення факту одержання боржником відповідної вимоги. Фактичне одержання/не одержання повідомлення кредитора не знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку від вирішення позовних вимог. 
Досудові вимоги про дострокове повернення кредиту направлені на усі адреси відповідача, які були відомі Банку. Право позивача на дострокову вимогу не залежить від фактичного одержання відповідачем кореспонденції і перебуває поза межами впливу позивача, залежить виключно від волі самого відповідача, відтак, не є підставою для часткового задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача  ОСОБА_1  адвокат Пухальська Наталія Сергіївна просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року- без змін.
Зазначає, що судом першої інстанції вірно зазначено у рішенні, що 22 березня 2024 року АТ «Кредобанк» за вих. № 85-14478108/23 було направлено відповідачу ОСОБА_1 досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, однак докази отримання відповідачем такої вимоги матеріали справи не містять. 
При цьому, позивач фактично сам визнає, що формального направлення вимоги на адресу відповідача без її фактичного доведення до його відома - недостатньо.
Посилання позивача на висновки Верховного Суду, що викладені у постанові Верховного суду від 19 січня 2022 року у справі № 361/3222/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 800/547/17 від 25 квітня 2018 є нерелевантними для даної справи, оскільки такі висновки сформовані за інших фактичних та правових обставин, які не є тотожними обставинам даної справи.
При цьому, представник відповідача у відзиві на позовну заяву посилався на висновок Верховного Суду у справі предметом спору в якій було саме стягнення заборгованості за договорами про надання споживчого кредиту (постанова від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, постанова від 10.01.2024 року у справі № 278/1646/15-ц), в якихзазначено, зокрема, що "у банку не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було завчасно направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, а відповідачем таку вимогу було отримано".
В той же час, згідно розрахунку заборгованості за договором кредиту № CL-334142 від 15.09.2021року, що був поданий позивачем разом із позовною заявою, на день звернення із позовною заявою до суду прострочена сума заборгованості становить 35 011,20 грн та нараховано відсотки на прострочену суму заборгованості в розмірі 4 235,78 грн. А відтак, посилання позивача на те, що судпершої інстанціїне звернув увагу на суми, зазначені у досудовій вимозі, є безпідставними.
Сторона відповідача вважає, що судом першої інстанції правильно були встановлені всі обставини справи та досліджені надані сторонами докази,яким надана вірна правова оцінка,а відтак судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На переконання сторони відповідача,доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.
У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача зазначає про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, що складає 12 000,00 грн.
Повідомляє про те, що докази розміру понесених витрат, які відповідач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
В судове засідання апеляційного суду представник позивача Акціонерного товариства « Кредобанк» адвокат Червінський Ігор Мирославович, відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Пухальська Наталія Сергіївна не з?явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлені у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд спарви у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 15 вересня 2021 рокуміж АТ «Кредобанк» та    ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № CL-334142, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 500 000,00 грн на умовах зворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобов`язується використати кредит на цілі, вказані у цьому договорі, зі строком повернення до 14 вересня 2026 року. За користування кредитом позичальник сплачує відсотки за процентною ставкою 29,99 %. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно разом із нарахованими процентами.
Згідно п. 6.9, п. 6.10 Договору, Банк у випадках, передбачених п. 3.3 кредитного договору вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, про що письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення Банку, передбаченого п. 6.9 Кредитного договору, усунути порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомленні (згідно п.п. 3.3.2, 3.3.3 кредитного договору) протягом 30 (тридцяти) календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші платежі за кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення Банку.
22 березня 2024 року АТ «Кредобанк» за вих. № 85-14478108/23 було направлено  ОСОБА_1 удосудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань.
Доказів отримання відповідачем такої вимоги матеріали справи не містять.
Згідно з розрахунком заборгованості за договором кредиту № CL-334142 від 15 вересня 2021 року загальна сума заборгованості за кредитом становить 552 426,88 грн, яка складається із: 424 904,89 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 127 521,99 грн - сума заборговнаості за відсотками.
Задовольняючи частково позовні вимоги Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції вказав на те, що кредитний договір № CL-334142 від 15 вересня 2021 року, укладений між АТ «Кредобанк» та    ОСОБА_1 , паспорт споживчого кредиту, підписаний позичальником до укладеного кредитного договору, свідчать про те, що зазначений кредитний договір є споживчим кредитом.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що  ОСОБА_1  допустив прострочення сплати заборгованості за наданим кредитом, тому у позивача виникло право на вимогу про дострокове повернення суми заборгованості відповідно до п. 6.9. кредитного договору.
Для дострокового стягнення в судовому порядку заборгованості за вказаним кредитним договором має передувати направлення кредитодавцем позичальнику письмової вимоги про дострокове повернення кредиту і отримання позичальником такої вимоги, оскільки в кредитному договорі сторони передбачали, що обов`язок з дострокового повернення кредиту у позичальника виникає після отримання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу.
Враховуючи, що кредит надавався на споживчі цілі, строк його повернення не настав на час звернення з позовом до суду (дата повернення кредиту - 14 вересня 2026 року), в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження отримання позичальником ОСОБА_1 досудової вимоги про дострокове повернення кредиту, відсутні підстави для дострокового стягнення з відповідача на користь позивача усієї суми кредиту. 
Отже, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором за період з 15 вересня 2021 року по 01 травня 2024 року, яка відповідно до вказаного розрахунку становить 39 246,98 грн, з яких: 35011,20 грн - прострочена сума заборгованості; 4235,78 грн - нараховані відсотки на прострочену суму заборгованості.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року в частині задоволених позовних вимог сторонами не оскаржується, відтак, керуючись приписами ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 рокувідповідає.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні.
Положеннями частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, зі змісту кредитного договору № CL-334142 від 15 вересня 2021 року, укладеного між АТ «Кредобанк» та Бодарем Олександром Євгеновичем, паспорту споживчого кредиту до укладеного кредитного договору, підписаного позичальником, вбачається, що зазначений кредитний договір є споживчим кредитом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що 22 березня 2024 року АТ «Кредобанк» за вих. № 85-14478108/23 було направлено ОСОБА_1 досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань. 
Банком ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано доказів вручення вказаної вимоги   ОСОБА_1 .
Враховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, передуєреалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у ОСОБА_1 не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договорами, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що направлена банком вимога про дострокове повернення кредитів, відповідачем була отримана.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Кредобанк» до   ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Доводи апеляційної скарги про те, що право позивача на дострокову вимогу не залежить від фактичного одержання відповідачем кореспонденції і перебуває поза межами впливу позивача, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
З 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», яким врегульовано, в тому числі, і питання дострокового повернення споживчого кредиту (стаття 16 Закону України «Про споживче кредитування»).
Починаючи з 10 червня 2017 року праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», якою, зокрема визначено, що кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
У позичальника не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банк завчасно направив йому лист-вимогу про дострокове повернення кредиту, а позичальник таку вимогу одержав.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 755/11307/17 (провадження № 61-14700св21) щодо застосування статті 16 Закону України «Про споживче кредитування». 
Умовами кредитного договору (пунктами 6.9, 6.10) та частиною четвертою статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено право кредитора вимагати дострокового повного виконання позичальником своїх зобов`язань, включаючи повернення всієї суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій у випадках, які сторони визначають істотними. При цьому вказаними умовами договору та норами права передбачено обов`язок кредитора у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку в оплаті із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення споживачем протягом 30 календарних днів з дня одержання такого повідомлення.
Ураховуючи імперативну норму закону, яку сторони закріпили також і в кредитному договорі, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про недобросовісну поведінку відповідача та зловживання правом, внаслідок якого ускладнюється реалізація кредитором його права на дострокове стягнення кредитної заборгованості через неотримання листів-повідомлень відповідачем.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені представником позивача Акціонерного товариства «Кредобанк» адвокатом Червінським Ігорем Мирославовичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача Акціонерного товариства «Кредобанк» адвоката Червінського Ігоря Мирославовича. 
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства «Кредобанк» адвоката Червінського Ігоря Мирославовичабез задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства «Кредобанк» адвоката Червінського Ігоря Мирославовича залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: