ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/772/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/306/26 Категорія: на ухвалу 	Пономар В. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Новіков О. М., 	
судді	Карпенко О. В., Фетісова Т.Л.,	

секретар Костенко А.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Грачової Тетяни Григорівни на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Висоцька Світлана Іванівна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування житлового будинку недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

12 січня 2026 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Висоцька С. І. про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування житлового будинку недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя.
Разом з позовною заявою до суду позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій ОСОБА_2 просила накласти арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_3 та накласти арешт на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 право власності на який зареєстроване на ОСОБА_1 на підставі договору дарування № 1230 від 19 серпня 2025 року.
Заява обґрунтована тим, що існує ризик передачі права власності вищевказаного майна третім особам. Вказано, що ОСОБА_3 19 серпня 2025 року відчужено вищевказаний будинок відповідачу ОСОБА_1 , яка є його донькою, на підставі договору дарування № 1230. Така поведінка відповідача ОСОБА_3 , на думку позивача, свідчить про наміри приховати спільне майно, нажите з ОСОБА_2 за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Окрім того, існують обґрунтовані ризики відчуження спірного житлового будинку відповідачем ОСОБА_1 .
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 січня 2026 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.
Накладено арешт на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом заборони вчинення реєстраційних дій щодо відчуження житлового будинку, власником якого є ОСОБА_1 .
В іншій частині заяви відмовлено.
Ухвала суду обґрунтована тим, що наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. На думку суду невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести до неспроможності виконання судового рішення.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Грачова Т. Г. просить скасувати ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси в частині накладення арешту на житловий будинок та відмовити ОСОБА_2 в задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заява позивача містить лише припущення про наявність ризику відчуження майна ОСОБА_1 , але не містить жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили вчинення конкретних, свідомих дій, спрямованих на відчуження або приховування майна після пред`явлення позову. Отже, необґрунтованість забезпечення позову необґрунтована, судом першої інстанції не перевірено необхідності забезпечення позову в межах заявлених позивачем позовних вимог, не встановлено факту того, чи існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого виконання рішення суду, що є підставою для скасування ухвали суду.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_2 – адвоката Семенюк О. Г. вказано, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування ухвали суду. Судом враховано, що між сторонами існує реальний спір щодо правового режиму будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Позовні вимоги ОСОБА_2 безпосередньо стосуються цього об`єкта нерухомого майна, зокрема визнання його об`єктом права спільної сумісної власності та поділу такого майна.
19 серпня 2025 року спірний будинок був відчужений відповідачем ОСОБА_3 на користь своєї дочки ОСОБА_1 на підставі договору дарування, сам факт укладення такого договору вже свідчить про те, що відповідачем було вчинено активні дії спрямовані на відчуження спірного майна після виникнення конфлікту між сторонами. 
У відзиві, що надійшов від представника ОСОБА_3 – адвоката Наполової Т. А. підтримано доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та зазначено, що ухвала про забезпечення позову постановлена передчасно і дане питання підлягає вирішенню судом у підготовчому засіданні із заслуховуванням думки учасників судового процесу.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доводи сторін, дослідивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії.
Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (пункти 3, 4 частини першої, частина п`ята статті 151 ЦПК України).
Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що «як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії».
Як заборона відчуження, так і арешт віднесені до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). 
Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2 статті 60 СК України). Такий же підхід до питання належності особам, які є подружжям, на праві власності майна, набутого ними за час шлюбу, передбачають частини 3, 4 статті 368 ЦК України.
У відповідності до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з 19 серпня 2025 року на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування № 1230 від 19.08.2025, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Зі змісту позовних вимог вбачається, що між сторонами існує реальний спір, в тому числі щодо правового режиму спірного житлового будинку та визнання договору дарування будинку недійсним.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведений в заяві захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника і при вжитті такого заходу, власник майна не обмежується в правах володіння та користування майном та не позбавляється їх. 
На думку, апеляційного суду, саме такі заходи забезпечення позову є необхідними та співмірними із заявленими вимогами та забезпечать поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача в разі задоволення позову, тому підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали не вбачає.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено факту того, чи існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого виконання рішення суду відхиляються колегією суддів з вищеприведених мотивів, зазначених в постанові суду. Інші доводи скарги суттєвими не являються, фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду першої інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи вищевикладене, рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 35, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Грачової Тетяни Григорівни – залишити без задоволення. 
Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 28 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач   

Судді