Пересипський районний суд міста Одеси Справа № 523/11532/26
Провадження №1-кп/523/1649/26
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и
 
05.06.2026 року м. Одеса

 
Пересипський районний суд м. Одеси під головуванням судді ОСОБА_1 , 
 
за участю: 
 
секретаря ОСОБА_2 ,
 
прокурора Пересипської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3 ,
 
захисника - адвоката ОСОБА_4 ,
 
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
 
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні, в приміщенні суду кримінальне провадження №12026163490000410 від 07 травня 2026 року із звинувачення
 
ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянки України, із середньою освітою, вдови, офіційно не працевлаштованої, не судимої, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,
 
у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України,

в с т а н о в и в:

На початку 2022 року, більш точну дату та час не встановлено, ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом на самовільне зайняття земельної ділянки, з метою її самовільного використання у власних цілях, всупереч вимог ст.ст.60,61,85,86,118,124,125,127 Земельного Кодексу України, ст.3 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», а також ст.ст.88,89 Водного кодексу України, самовільно зайняла земельну ділянку розмірами 269,4 кв.м, розташовану на за адресою: АДРЕСА_1, в межах прибережної захисної смуги та безпосередньо в акваторії Бабічева става, після чого, не маючи належних дозвільних документів на початок виконання будівельних робіт, самовільно, шляхом незворотних змін ландшафту та гідрологічного режиму водного об`єкта, здійснила будівництво комплексу наступного нерухомого майна, які є капітальними, міцно пов`язаними із землею та водним дном фундаментом та палями, переміщення яких є неможливим без знецінення та зміни їх призначення: бетонного майданчика площею 219,7 кв.м в межах прибережної захисної смуги Бабічевого става; нежитлового приміщення площею 29,3 кв.м; споруди на палях площею 20,4 кв.м, зведеної безпосередньо у воді (акваторії ставу) на вбитих (встановлених) у дно водойми палях.

05 червня 2026 року між ОСОБА_5 та прокурором Пересипської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3 , в присутності захисника - адвоката ОСОБА_4 , було укладено угоду про визнання винуватості, відповідно до якої сторони погодились на визнання першою особою вини у вміненому їй діянні та призначення ОСОБА_5 покарання за ч.3 ст.197-1 КК України, у виді штрафу в розмірі від 1000 до 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Представником потерпілого Одеської міської ради ОСОБА_6 подано письмову надано письмову згоду на укладення та можливе затвердження вищезазначеної угоди про визнання винуватості.

ОСОБА_5 роз`яснено характер пред`явленого обвинувачення, вид та розмір узгодженого покарання, наслідки укладення і затвердження угоди про визнання винуватості, в тому числі про обмеження права оскарження вироку суду в апеляційному або касаційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності його учасників, не дослідження доказів у судовому засіданні або оспорення встановлених досудовим розслідуванням обставин, обмеження права обвинуваченого на відмову давати показання, подавати та досліджувати докази, внаслідок чого ОСОБА_5 заявила про розуміння роз`ясненого, добровільність укладення цієї угоди.

Оскільки укладена угода про визнання винуватості відповідає вимогам ст.472 КПК України, не суперечить інтересам суспільства та не порушує права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, а також вимоги матеріального і процесуального законів, за відсутності заперечень учасників судового провадження, суд вважає можливим її затвердити, призначивши обвинуваченій узгоджену сторонами міру покарання, в її мінімальному розмірі.

При цьому суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_5 наступного діяння.
На початку 2022 року, більш точну дату та час не встановлено, ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом на самовільне зайняття земельної ділянки, з метою її самовільного використання у власних цілях, всупереч вимог ст.ст.60,61,85,86,118,124,125,127 Земельного Кодексу України, ст.3 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», а також ст.ст.88,89 Водного кодексу України, самовільно зайняла земельну ділянку розмірами 269,4 кв.м, розташовану на за адресою: АДРЕСА_1, в межах прибережної захисної смуги та безпосередньо в акваторії Бабічева става, після чого, не маючи належних дозвільних документів на початок виконання будівельних робіт, самовільно, шляхом незворотних змін ландшафту та гідрологічного режиму водного об`єкта, здійснила будівництво комплексу наступного нерухомого майна, які є капітальними, міцно пов`язаними із землею та водним дном фундаментом та палями, переміщення яких є неможливим без знецінення та зміни їх призначення: бетонного майданчика площею 219,7 кв.м в межах прибережної захисної смуги Бабічевого става; нежитлового приміщення площею 29,3 кв.м; споруди на палях площею 20,4 кв.м, зведеної безпосередньо у воді (акваторії ставу) на вбитих (встановлених) у дно водойми палях.
Зазначені дії ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч.3 ст.197-1 КК України, як самовільне будівництво споруд на самовільне зайнятій земельній ділянці.

Ст.50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Згідно із ст.65 цього ж Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Виправлення як мета покарання - це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
При призначенні покарання обвинуваченій суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину в якості обставин, які пом`якшують покарання, а також констатує про відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Суд також враховує наступні дані про ОСОБА_5 : відсутність судимості, можливість надання їй матеріальної допомоги з боку повнолітніх дітей, позитивні характеристики за місцем проживання, не перебування на обліку в спеціалізованих медичних установах.
З урахуванням викладеного, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, даних про особу обвинуваченої, а також відповідної позиції сторін обвинувачення та захисту, суд вважає можливим призначити ОСОБА_5 узгоджене покарання у виді штрафу.
Керуючись ст.ст.374,474-475 КПК України, суд, 

у х в а л и в:

 
Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 05 червня 2026 року між ОСОБА_5 та прокурором Пересипської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3 .
ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, призначивши покарання, у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 17000 (сімнадцять тисяч) грн.
Вирок може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Пересипський районний суд м. Одеси впродовж 30 днів з дня його проголошення. 
Копію вироку негайно вручити учасникам судового розгляду.

Головуючий ОСОБА_1