Справа № 397/242/26 
н/п : 2/397/382/26 

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

29.04.2026 селище Олександрівка

Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого судді -Гайдар Н.І.,
за участю секретаря судового засідання - Іваненко Н.Л.
позивача - ОСОБА_1 
відповідача - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,-

У С Т А Н О В И В:

18.02.2026 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Олександрівського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про захист честі, гідності та репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. 
25.02.2026 року ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області позовну заяву залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків.
05.03.2026 року до суду надійшла оновлена позовна заява ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про захист честі, гідності та репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. з уточненням позовних вимог. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що25 серпня 2025 року вiдповiдачем було розповсюджено iнформацiю стосовно неї, а саме, відповідач ОСОБА_3 розмiстив публiкацію у соц. мережi Facebook у гpyпi «Олександрiвка. Мiстечко i люди» в якiй повiдомив «Хто розпочав підробку документів? Так звiсно, працiвники банку, зокрема ОСОБА_4 , пiшли на злочин з пiдробкою документiв. Адже одної пiдробленої справки вiд Афонькiна Слави було, напевно, недостатньо, щоб отримати тi кредити». Ознайомившись з публiкацiєю позивач 15.09.2025 року розмiстила в соц. мережi Facebook у групi «Олександрiвка. Мiстечко i люди» ІНФОРМАЦІЯ_1 на неправомiрнi дiї ОСОБА_5 та пояснила, що не вiн вирiшує чи скоїла людина злочин, а суд. Також пояснила йому, що дiлянка, яку вiн придбав пiд своє будiвництво у фiзичної особи була вже на той час пiд обтяженням в користуваннi цiєї особи, яка брала кредит на будiвництво житлового будинку в Олександрiвському вiдділеннi Ощадного банку. Також повiдомила про те, що розповсюдження неправдивої iнформацiї в соціальних мережах може призвести до цивiльної вiдповiдальностi за наклеп. Незважаючи на її пояснення відповідач знову звинуватив її у брехнi i пiдробцi документiв, нанесеннi нею шкоди репутацiї банку, участi у злочиннiй схемi з коштами банку (коментар ОСОБА_6 15.09.2025р. пiд її публiкацiєю вiд 15.09.2025 р). Вищевикладену недостовiрну та неправдиву iнформацiю було доведено вiдповiдачем до вiдома невизначеного та необмеженого кола осiб, оскiльки оприлюднено у загальнодоступнiй соціальній мережi iнтернет. На тлi публiкацiй ОСОБА_7 , селищем поширились чутки про те, що позивач пiдробляла документи i брала кредити на ОСОБА_8 . Дана iнформацiя є недостовiрною i не вiдповiдає дiйсностi. Неправомiрними дiями вiдповiдача принижена її честь та гiднiсть, дiлова репутацiя так як вона працювала в Олександрiвському вiддiленнi Ощадного банку з 1990 року по 2011 рiк (22 роки) три останнi роки на посадi керiвника вiддiлення. Працювала з людьми, спiлкувалася з керiвниками рiзних органiзацiй, їх колективами по питаннях спiвпрацi i їй неприємно, щоб люди думали що вона злочинець. 14 сiчня 2026 року позивачка направила відповідачу лист з повiдомленням про вручення, з вимогою про спростування ним вищезазначеної недостовiрної iнформацiї, однак вимога вiдповiдачем не виконана. Внаслiдок дiй вiдповiдача їй було завдано моральної шкоди, яка виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, погiршеннi самопочуття, порушенi душевної рiвноваги, оскiльки вона була принижена i ображена перед рiдними, односельчанами i примушена була виправдовуватися перед ними, що нiякого злочину не скоювала. Просить суд визнати недостовірною та такою що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену відповідачем 25.08.2025 року, зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. 
06.03.2026 суддею Олександрівського районного суду відкрито провадження у справі, та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
26.03.2026 року відповідачем ОСОБА_2 надано до суду відзив на позовну заяву в якому останній позов не визнає та просить відмовити в повному обсязі. В обгрунтування своєї позиції зазначає, що зазначена позивачкою публікація у соціальний мережі Facebook у групі «Олександрівка. Містечко і люди» від 25.08.2025 року була викладенням його особистого бачення ситуації, яка виникла навколо накладення обтяження на його нерухоме майно, що призвело до судового розгляду та його звернення по захист, та допомогу до правоохоронних органів. Викладені у публікації висловлювання є його оціночним судженням, щодо обставин ситуації, та не містить факт твердження про встановлений факт вчинення позивачем злочину безпосередньо. Позивач долучалась до публікації, де подала неправдиву інформацію щодо обтяження на його будинок, ніби він сам є виною, вела постійні дискусії в коментарях. Позивач не надала жодного документального підтвердження щодо ускладнень здоров`я, нервової хвороби через публікації. Відсутні в позові виписки можливого стаціонарного лікування, про призначені лікарями медпрепарати, чи чеки на них в період саме публікації. Крім того, його пости щодо даної ситуації далеко зникли в інформаційному просторі, замінені свіжими новинами інших користувачів, що автоматично не в зоні повтору. Позивач брала участь в обговоренні ситуації яка склалася, поширювала свої версії, по різному коментувала, що свідчить про її участь у публічному обговоренні та відсутність на той момент сприйняття як таких, що завдавали їй істотної моральної шкоди. Вважає доводи позивача безпідставними та просить повністю відмовити в задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.
30.03.2026 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якому позивачка зазначає, що не погоджується з аргументами, викладеними відповідачем, вважає їх необгрунтованими, оскільки поширення інформації про конкретний злочин особи, яка не фігурує в кримінальних справах, не є оціночним судженням. Крім того, зазначає про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди яка полягає у приниженні честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації і моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди. Відшкодування моральної шкоди є одним із способів захисту позивачем своїх немайнових прав, а не бажання заробити. У відзиві відповідач викладає недостовірні факти щодо підробки документів що є наклепом. Щодо відсутності негативного впливу на стану здоров`я позивача то твердження відповідача є суб`єктивною думкою та припущенням. 
06.04.2026 року до суду надійшов додатковий відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що його публікації зачіпали особисті права та інтереси, та відображали його особисте бачення ситуації. Щодо характеру висловлювань то вони є оціночним судженням, отже він не мав наміру принижувати честь і гідність чи ділову репутацію позивача. Крім того позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди. Просить відмовити в задоволенні позову. 
06.04.2026 року ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з викладених у позові підстав.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що спірна публікація є його оціночним судженням та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Однак ч.1 ст. 68 Конституції України застерігає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).
Відповідно до ст. ст. 270, 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, на недоторканість ділової репутації, порушених у зв`язку з поширенням про особу інформації, що завдала їй моральної шкоди, шляхом відшкодування спричиненої шкоди.
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. 
У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі - постанова Пленуму ВСУ) судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її зо відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що "зрушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим -немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Також п.18 постанови Пленуму ВСУ визначено, що Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Lingens v. Austria, De Haes and Gijsels v. Belgium, Goodwin v. The United Kingdom), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 25 серпня 2025 року вiдповiдачем ОСОБА_2 у соціальній мережi Facebook у гpyпi «Олександрiвка. Мiстечко i люди» було розмiщено публiкацію такого змісту «Хто розпочав підробку документів? Так звiсно, працiвники банку, зокрема ОСОБА_4 , пiшли на злочин з пiдробкою документiв. Адже одної пiдробленої справки вiд Афонькiна Слави було, напевно, недостатньо, щоб отримати тi кредити», що підтверджується роздруківкою тексту вказаної інформації із соціальної мережі Facebook, гpyпа «Олександрiвка. Мiстечко i люди». Розміщення вказаної публікації також не заперечується і відповідачем. 
У оспорюваній інформації відповідач зазначає про те, що працівники банку, зокрема позивач ОСОБА_9 пішли на вчинення злочину по підробці документів стосовно його нерухомості. Вказана інформація не містить будь-яких припущень, викладена в стверджувальній формі, оскільки розповідається автором від свого імені, як особи, яка постраждала в даній ситуації. Публікація стосується діяльності позивача в 1991-1994 роках, перебуваючи на посаді в Олександрівському відділенні Ощадного банку та пов`язана з накладенням обтяження на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , яка на той час належала ОСОБА_10 якій банком був виданий кредит. Надалі, вказана земельна ділянка рішенням Олександрівської селищної ради від 27.04.1995 року передана у користування відповідачу ОСОБА_2 . У публікації відповідач прямо зазначає, що позивач, разом з працівниками банку, вчинила злочин по підробці документів, тобто, він стверджує про протиправну, злочинну діяльність позивачки, як про обставину об`єктивної істини.
З огляду на мовні засоби та категоричні формулювання відповідача, враховуючи зміст повного тексту публікації, суд не погоджується з твердженням відповідача про те, що поширена інформація є оціночним судженням. Навпаки, адже вона містить фактичні дані, які можуть бути перевірені, та які відповідач подає, як доконаний факт.
Саме так може бути сприйнята оспорювана інформація стороннім споживачем, який мав би сприймати її фактичне твердження про те, що позивачка вчинила злочин разом з іншими працівниками банку. Про таке сприйняття цієї інформації вказують критичні коментарі, які залишені іншими учасниками гpyпи «Олександрiвка. Мiстечко i люди» в соціальній мережі Facebook після викладення відповідачем оспорюваної публікації, про що свідчать скриншоти коментарів в матеріалах справи. 
Інакше поширена відповідачем інформація не може бути сприйнята, адже він не використовує мовно-стилістичних прийомів висловлення припущення, як от: мабуть, може, імовірно, правдоподібно, либонь, очевидячки тощо.
Посилання відповідача на порушену кримінальну справу щодо підробки документів, зокрема технічної документації на його нерухоме майно, суд оцінює критично. 
Так, відповідно до Витягу з ЄРДР, який міститься в матеріалах справи, за заявою ОСОБА_2 було відкрито кримінальне провадження №42025120040000095 від 20.08.2025 року за фактом підробки технічної документації на будинок за адресою АДРЕСА_1 . Також до матеріалів справи відповідачем надано копію його звернення до Знам`янської окружної прокуратури Кіровоградської області щодо перевірки законності закриття кримінального провадження, повноти досудового розслідування та надання роз`яснень процесуальних прав. В судовому засіданні відповідач надав пояснення та підтвердив, що вищевказане кримінальне провадження закрито, однак ним було подано заяву про оскарження постанови про закриття кримінального провадження, в задоволенні якої йому було відмовлено.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 02.09.2024 року №393195704 на нерухоме майно, зокрема, будинок за адресою АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_10 , внесено обтяження на підставі повідомлень Ощадбанку б/н від 17.12.1991 року та від 01.06.1994 року. Тобто, обтяження внесено на майно попереднього власника ще до набуття відповідачем права на земельну ділянку в 1995 році. Отже, твердження відповідача у відзиві про накладення арешту на його домоволодіння в 2007-2008 році є безпідставним та не підтвердженим матеріалами справи. 
Поширена позивачем негативна інформація про позивачку ґрунтується на його ж заяві про вчинення кримінального правопорушення, яка не розслідувана, а тому, на думку суду, цього недостатньо для висунення назагал серйозного звинувачення, яке ґрунтується не на фактах, а на власній оцінці ситуації, яка склалася з обтяженням його нерухомого майна та припущеннях.
Будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 є підозрюваною, обвинуваченою чи засудженою у будь-якому кримінальному провадженні відповідач до суду не надав.
Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що необхідно відрізняти реалізацію відповідачем гарантованого ст. 40 Конституції України права на звернення до органів державної влади, у цій справі - звернення відповідача до органів прокуратури із заявою про злочин, від реалізації іншого конституційного права - на свободу думки і слова.
Поширення особою інформації в мережі Інтернет є способом реалізації саме права, передбаченого ст. 34 Основного Закону.
Однак таке право не є абсолютним і може бути вільно реалізовано допоки воно не становить порушення прав іншої особи або осіб. 
ЄСПЛ у рішенні від 04.20.2008 у справі «Міхаю проти Румунії» вказав, що у випадках, коли у розповсюдженій інформації називають ім`я особи, її посаду та звинувачують у конкретному злочині, то розповсюджувач інформації повинен надати достатнє фактичне підґрунтя своїх висловлювань, інакше він не може виправдовувати свою поведінку певно мірою перебільшення, яке є допустимим при реалізації свободи вираження поглядів.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях.
Як загальноправова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне правоположення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому.
Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10.02.1995 у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності.
Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість.
У постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 484/2781/19 зроблено висновок, що враховуючи системний аналіз норм КПК України та принцип презумпції невинуватості, який закріплений у статті 62 Конституції України, статті 2 КК України, статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 11 Загальної декларації прав людини, суд дійшов до висновку про те, що відсутні правові підстави стверджувати, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому із зазначених вище процесуальних статусів, має відношення до вчинення злочину, який розслідується. Відповідно до положень КПК України здійснюється досудове розслідування злочинів (статті 215, 216, 246, 294 КПК України), а про початок здійснення чи наявність кримінального провадження стосовно конкретної особи можливо стверджувати виключно у випадку наявності підозрюваних у таких провадженнях.
Таким чином, посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного.
Відповідно до викладеного, а також практики Європейського Суду по справі «Брюне-Лекомт та інші проти Франції», в яких вказано, що висловлювання відносно дій які є караними за кримінальним законом, хоча не встановлено факту таких злочинів за рішеннями суду, є твердженнями, а не оцінюючими судженнями і є неприйнятними та недостовірними. 
В судовому засіданні позивачем доведено факт поширення вказаної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено її особисті немайнові права. Відповідачем не доведено, що поширена інформація стосовно позивача є достовірною.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, ч. 2 ст. 5 ЦПК України). 
Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року, спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.
Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відносно позивача було поширено відомості, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають яскраво виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію останньої, тобто порушують немайнові права позивача, а тому підлягають визнанню такими, що не відповідають дійсності.
Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорювана інформація не відповідає дійсності, не підтверджується зібраними по справі доказами, є негативною, створює негативне уявлення про ОСОБА_1 та безпосередньо порушує її особисті немайнові права і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Позивач обрав спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права.
Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2019 року, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.
Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, суд вважає, що способом спростування поширеної відповідачем недостовірної інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача, є зобов`язання ОСОБА_2 протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі, спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення у соціальній мережі Facebook у гpyпi «Олександрiвка. Мiстечко i люди» резолютивної частини рішення суду у цій справі, не допускаючи при цьому власних коментарів. 
Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи, а на підставі статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню
У відповідності до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Ст. 16 Цивільного кодексу України визначає - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно із вимогами ст. 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне -за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Пунктами 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. (Пункт 3 доповнено абзацом третім згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5.
Отже, судом встановлено, що позивачу діями відповідача завдано моральної шкоди, оскільки до відома необмеженого кола осіб розповсюджено недостовірну інформацію, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача в громадській думці.
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, підлягають задоволенню частково, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають відшкодуванню частково в розмірі 10000,00 грн. з відповідача ОСОБА_2 . 
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову до суду, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1331,20 грн. Оскільки основна позовна вимога немайнового характеру задоволена судом повністю то з відповідача підлягає стягненню 1331,20 грн судового збору.
Керуючись ст. ст. 263 - 265, 268, 273, ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у соціальній мережі Facebook у гpyпi «Олександрiвка. Мiстечко i люди», а саме: «Хто розпочав підробку документів? Так звісно працівники банку, зокрема ОСОБА_4 , пiшли на злочин з пiдробкою документiв. Адже одної пiдробленої справки вiд Афонькiна Слави було, напевно, недостатньо, щоб отримати тi кредити».
Зобов`язати ОСОБА_2 протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати недостовірну інформацію шляхом публікації у соціальній мережі Facebook у гpyпi «Олександрiвка. Мiстечко i люди» резолютивної частини рішення суду у цій справі, не допускаючи при цьому власних коментарів.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. 
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору у розмірі 1331,20 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено 29.04.2026 року. 

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) 

Суддя Н.І.Гайдар