ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року
м. Київ

справа № 522/19949/21
провадження № 61-17331св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., 
Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Держава Україна в особі Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області,
розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року в складі судді Абухіна Р. Д. та постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року в складі колегії суддів: Коновалової В. А., Лозко Ю. П., Назарової М. В.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що з 2005 року до часу звернення до суду з позовом у цій справі позивач перебувала під слідством та судом по кримінальній справі № 052200500030, а в подальшому у кримінальному провадженні № 42014160000000502 у статусі підозрюваної у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 358, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 364, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 366, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 366, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 358, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 358, частиною четвертою статті 27, частиною п`ятої статті 24, частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 27, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 366, частиною третьою статті 209, частиною третьою статті 358, частини першою статті 364, частиною першою статті 366, частиною другою статті 190 КК України, за якими не визнавала себе винною.
На час пред`явлення позову до суду досудове слідство у кримінальному провадженні тривало.
У зв`язку з процесуальною несумлінністю і штучною процесуальною тяганиною з боку Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, суттєво порушені розумні строки досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42014160000000502, внаслідок чого їй завдано моральну шкоду.
Така тяганина досудового слідства протягом майже 15 років є процесуальним службовим зловживанням з боку офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, і тиском на неї з метою схилити погодитися на закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами, не надати можливості стягнути майнову та моральну шкоду, завдану за час досудового слідства та позбавити можливості поновитися на роботі.
З огляду на викладене, з урахуванням заяви про уточнення позову від 21 січня 2022 року, ОСОБА_1 просила стягнути з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на її користь відшкодування завданої їй органами досудового слідства Генеральної прокуратури України, Офісу Генерального прокурора, прокуратури Одеської області, Одеської обласної прокуратури, прокуратури Миколаївської області, Миколаївської обласної прокуратури, слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, моральної шкоди в розмірі 1 611 582,00 грн.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з Державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у розмірі 500 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що загальний строк перебування ОСОБА_1 у статусі обвинуваченої, підсудної та підозрюваної з 08 листопада 2005 року до 17 січня 2020 року, та з 10 грудня 2020 року до 27 лютого 2022 року становить 14 років 11 місяців 17 діб (без урахування часу, коли кримінальне провадження було закрито з 26 березня 2015 року до 22 липня 2016 року та з 17 січня 2020 року до 10 грудня 2020 року). За тривалий час проведення досудового слідства у кримінальному проваджені № 42014160000000502 вину ОСОБА_1 у скоєнні інкримінованих їй злочинів не доведено.
Діями органів прокуратури та суду щодо тривалого притягнення до кримінальної відповідальності та засудження, ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню, адже внаслідок дій органів прокуратури вона була незаконно відсторонена від посади судді та заступника голови Приморського районного суду м. Одеси, а в подальшому звільнена з посади судді Приморського районного суду м. Одеси, з червня 2010 року не отримувала заробітної плати, іншої роботи за цей період не мала, що вкрай негативно відобразилося на її звичному способі життя та психічному стані. На стані здоров`я відобразилося притягнення до кримінальної відповідальності, обшуки за місцем роботи та проживання, відсторонення від посади та роботи, Укази Президента України, статті в газетах та інтернет-виданнях, телевізійні програми, обрання запобіжного заходу підписки про невиїзд, спробу заарештувати на сесії Верховної Ради України, яка транслювалася на всю країну, поїздки до слідчих та на судові процеси, незаконне засудження, страхи щодо понесення винесеного судом незаконного покарання, неодноразові скасування Генеральною прокуратурою та Заводським районним судом м. Миколаєва постанов про закриття кримінального провадження та інше, а також невизначеність у кримінальному провадженні.
Крім того, звільнення ОСОБА_1 у червні 2010 року з посади судді становили втручання у її приватне та професійне життя, що є несумісним зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Ураховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності суд вважав, що на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 500 000,00 грн.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року апеляційні скарги Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, прокурора Миколаївської обласної прокуратури Добрікової І. В., заступника керівника Одеської обласної прокуратури Раковича М. М., Офісу Генерального прокурора задоволено частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року змінено, викладено абзац другий резолютивної частини рішення у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , у рахунок відшкодування моральної шкоди 500 000 грн».
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 11 350,00 грн скасовано та у стягненні цих коштів відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що при зверненні до суду позивач наголошувала, що діями органів прокуратури та суду щодо тривалого притягнення до кримінальної відповідальності та засудження, їй заподіяна моральна шкода, яка виразилась у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршення стосунків із оточуючими, стану здоров`я у зв`язку з незаконним відстороненням від посади судді та заступника голови Приморського районного суду м. Одеси, в подальшому звільнення з посади судді, з 2010 року не отримання заробітної плати, відсутність іншої роботи, обшуки за місцем роботи та проживання, обрання запобіжного заходу - підписки про невиїзд, необхідності вживати додаткових зусиль для відновлення стосунків, неодноразовими поїздками в м. Київ на допит для проведення слідчих дій, судовий розгляд кримінальної справи та до прокуратури Миколаївської області, публікації у ЗМІ.
Суд першої інстанції, врахувавши вимоги розумності і справедливості, ступінь страждань позивача, дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн, і вважав, що саме такий розмір моральної шкоди відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань ОСОБА_1 .
Апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції, на підставі правильно встановлених фактичних обставин справи та належної оцінки поданих сторонами доказів, зробив правильний висновок про наявність підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди. При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 500 000,00 грн, суд першої інстанції врахував всі чинники та обставини, передбачені положеннями статті 23 ЦК України, а саме: внаслідок дій органів прокуратури позивач була незаконно відсторонена від посади судді та заступника голови Приморського районного суду м. Одеси, а в подальшому звільнена з посади судді Приморського районного суду м. Одеси, внаслідок чого з червня 2010 року не отримувала заробітної плати, іншої роботи за цей період не мала, що вкрай негативно відобразилося на її звичному способі життя та психічному стані. На стані здоров`я відобразилося притягнення до кримінальної відповідальності, обшуки за місцем роботи та проживання, відсторонення від посади та роботи, Укази Президента України, статті в газетах та інтернет-виданнях, телевізійні програми, обрання запобіжного заходу - підписки про невиїзд, спробу заарештувати на сесії Верховної Ради України, яка транслювалася на всю країну, поїздки до слідчих та на судові процеси, незаконне засудження, страхи щодо понесення винесеного судом незаконного покарання, неодноразові відміни Генеральною прокуратурою та Заводським районним судом м. Миколаєва постанов про закриття кримінального провадження, а також невизначеність у кримінальному провадженні. Звільнення з посади судді, на якої вона перебувала 23 роки, вплинуло на широке коло її особистих стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру. Також воно мало негативні наслідки і для кола її близьких, адже втрата роботи мала відчутні наслідки для її матеріального добробуту та сім`ї. Офіційна причина звільнення ОСОБА_1 - порушення присяги судді, свідчить про те, що під впливом опинилась її професійна репутація. Внаслідок незаконного провадження, ініційованого проти неї Генеральною прокуратурою України, кінцевим результатом якого стало звільнення з посади судді та незаконне засудження, її було позбавлено право на заробітну плату судді районного суду та пенсію.
За час проведення досудового слідства та судового розгляду, неодноразово у засобах масової інформації, до прийняття по кримінальній справі остаточного рішення, друкувались статті компрометуючого ОСОБА_1 як суддю та особистість характеру. 
Газетні та інтернетні публікації та телевізійні передачі відносно ОСОБА_1 , які здійснювались (випускалися) в період проведення досудового слідства в справі, вкрай негативно впливали на моральний та психічний стан ОСОБА_1 , приводили до депресії і моральних страждань, що в свою чергу завдало моральної шкоди.
Ураховуючи викладені вище обставини суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, навів належне обґрунтування такого висновку, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Суд з`ясував доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідив надані докази, оцінив їх та правильно визначив конкретний розмір шкоди, який є достатнім для розумного задоволення позивача. Тому є безпідставними доводи апеляційних скарг Офісу Генерального прокурора, Миколаївської обласної прокуратури про невмотивованість судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди.
Посилання Офісу Генерального прокурора на те, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, адже остаточного процесуального рішення щодо обвинувачення ОСОБА_1 наразі не прийнято, а тому повної реабілітації позивача не відбулося, не заслуговують на увагу у зв`язку з тим, що підставами позову про стягнення моральної шкоди позивач зазначила порушення з боку офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, розумних строків досудового слідства у кримінальному провадженні.
Доводи апеляційних скарг про ненадання позивачем доказів про те, що посадовими особами органу Миколаївської прокуратури, Одеської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, вчинено будь-які протиправні дії стосовно ОСОБА_1 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні або при проведенні перевірок її скарг, не заслуговують на увагу, так як у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не самі по собі факти оскарження позивачем дій та бездіяльності органів досудового розслідування, а очевидна надмірна тривалість (понад чотирнадцять років і один місяць) та неефективність досудового розслідування кримінального провадження.
Апеляційний суд вважав доводи апеляційних скарг про те, що під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні за процесуального представництва прокурорів прокуратури Одеської області та Одеської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, фактів допущення тяганини або порушення розумних строків досудового розслідування не було, такими, що не заслуговують на увагу. Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено про надмірну тривалість кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 , а саме 14 років 1 місяць 4 дні.
При цьому апеляційний суд вважав обґрунтованими доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури щодо органу з якого підлягає стягненню моральна шкода. Так, кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Суд першої інстанції зазначеного не врахував та помилково стягнув на користь позивача моральну шкоду з Державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку. Тому рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року слід змінити в частині зазначення органу, з якого підлягає стягненню моральна шкода.
Слушними є доводи апеляційних скарг Офісу Генерального прокурора та Одеської обласної прокуратури про те, що суд першої інстанції помилково стягнув на користь позивача судовий збір у розмірі 11 300,00 грн, адже підстави для розподілу судових витрат були відсутні.
Позивач на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду. Проте при поданні позовної заяви нею сплачено судовий збір в розмірі 11 350,00 грн. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, то сплачена ним сума могла бути повернута на підставі пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Суд першої інстанції помилково вирішив питання про компенсацію цих витрат, стягнувши їх з Державного бюджету України на користь позивача. При цьому, позивач не зверталась із заявою про повернення судового збору на підставі статті 7 Закону України «Про судовий збір». Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважав, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача судового збору у розмірі 11 350,00 грн слід скасувати та у стягненні цих коштів відмовити. При цьому, відмова у стягненні судового збору із зазначених підстав не перешкоджає позивачу звернутися до суду із заявою про повернення судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг
У грудні 2024 року Офіс Генерального прокурора подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Синюк О. М. Просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Касаційна скарга Офісу Генерального прокурора мотивована тим, що:
судові рішення підлягають скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме статей 23, 1173, 1174 ЦК України, статті 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», що призвело до неправильного вирішення спору;
ОСОБА_1 перебувала у статусі обвинуваченої та підсудної з 08 листопада 2005 року до 22 серпня 2014 року (повернення справи на додаткове розслідування) або 9 років і 9 місяців. Після внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не вручалося. Загальний строк досудового розслідування тривав понад 14 років. Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що наявні підстави для відшкодування моральної шкоди. Проте суди неправильно застосували норми матеріального права при встановленні наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові при перебуванні під судом та слідством;
згідно з пунктом 12 Перехідних положень КПК України розслідування кримінальних справ, у тому числі направлених до суду з обвинувальним висновком, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 3 КПК України стадія притягнення до кримінальної відповідальності починається з повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. В ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42014160000000502 ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень не повідомлялось, будь-які слідчі (розшукові) чи процесуальні дії, які в подальшому визнані незаконними, не проводились, процесуального статусу підозрюваного вона не набула. Таким чином, період перебування під слідством і судом ОСОБА_1 становить 9 років і 9 місяців, а не 14 років 1 місяць та 4 дні, як встановлено судами у цій справі. 
задовольняючи частково позов, суд першої інстанції без посилання на конкретну норму права та без зазначення відповідних мотивів вирішив стягнути на користь позивача шкоду в розмірі 500 000,00 грн. Всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, судом не враховано, що позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які би підтверджували зміст заподіяної їй моральної шкоди; характер, обсяг і тривалість моральних страждань, наявність та істотність вимушених змін у її життєвих стосунках; причинно-наслідковий зв`язок між діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду та заподіяною позивачу моральною шкодою. Крім того, позивач для підтвердження своїх доводів про заподіяння їй моральної шкоди враховуючи вимоги законодавства зобов`язана надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо. Проте ОСОБА_1 до суду не надано належних доказів, які б підтверджували спричинення їй моральної шкоди та розкривали б зміст заподіяння такої шкоди;
суд апеляційної інстанції вказав, що правовою підставою для відшкодування шкоди є не самі по собі факти оскарження позивачем дій та бездіяльності органів досудового розслідування, а очевидна надмірна тривалість (понад чотирнадцять років і один місяць) та неефективність досудового розслідування кримінального провадження. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що 08 лютого 2024 року ЄСПЛ ухвалив остаточне рішення у справі «Білоконь та інші проти України», у якому встановив порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції, у зв`язку з надмірною тривалістю кримінальних проваджень та відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту для оскарження. Водночас у додатку до рішення від 08 лютого 2024 року ЄСПЛ зазначив про надмірну тривалість кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 ;
суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідно до частини п`ятої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України. У додатку до рішення ЄСПЛ від 08 лютого 2024 року в справі «Білоконь та інші проти України» зазначено, що ОСОБА_1 присуджено в якості відшкодування моральної та майнової шкоди 2 400 євро. Таким чином, за надмірну тривалість досудового слідства, позивач вже отримала справедливу сатисфакцію на підставі рішення ЄСПЛ від 08 лютого 2024 року;
стягнення коштів на підставі рішення суду у цій справі та рішення ЄСПЛ від 08 лютого 2024 року призведе до подвійного стягнення на користь позивача з Державного бюджету України моральної шкоди за одне й те ж порушення, що суперечить частини п`ятій статті 23 ЦК України. Таким чином, висновки судів про стягнення на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України 500 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди є помилковими;
правильним застосуванням частини п`ятої статті 23 ЦК України, статей 1173, 1174 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є таке їх тлумачення, відповідно до якого, за наявності рішення ЄСПЛ про присудження позивачу в якості відшкодування моральної шкоди коштів за надмірну тривалість досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження, в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у зв`язку з порушенням розумних строків досудового слідства у цьому ж кримінальному провадженні необхідно відмовити. При цьому, на цей час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини п`ятої статті 23 ЦК України, статей 1173, 1174 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», щодо наявності (відсутності) підстав для стягнення моральної шкоди у зв`язку з порушенням розумних строків досудового слідства.
У грудні 2024 року Миколаївська обласна прокуратура подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Добріковою І. В. Просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Касаційна скарга Миколаївської обласної прокуратури мотивована тим, що:
суди неправильно застосували норми матеріального права, а саме статей 23, 1173, 1174 ЦК України, статті 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», що призвело до неправильного вирішення спору;
ОСОБА_1 не довела факт заподіяння їй моральних страждань або втрат немайнового характеру, факт протиправності дій працівників Миколаївської обласної прокуратури (прокуратури Миколаївської області), факт наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) зазначеного органу. Це залишилось поза увагою судів першої та апеляційної інстанції, стало підґрунтям для ухвалення безпідставних судових рішень;
в оскаржуваних рішеннях взагалі не обґрунтовано, на підставі яких доказів суди визначили характер страждань позивача, тяжкість змін у її житті тощо, які дали підстави визначити розмір відшкодування саме у сумі 500 000,00 тис. Крім того, незалежно від визначення або не визначення позивачем предмету оскарження, не надано жодного доказу про те, що посадовими особами органу Миколаївської обласної прокуратури вчинено будь-які протиправні дії стосовно ОСОБА_1 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, або при проведенні перевірок її скарг. Також не надані докази компетентних органів прокуратури вищого рівня (стаття 308 КПК), або судових рішень щодо порушень слідчим або прокурором вимог закону, в тому числі і розумних строків, і якими б було встановлено факт невиконання або неналежного виконання ними службових обов`язків під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях, які ще тривають, та притягнення цих осіб до відповідальності, передбаченої чинним законодавством. За весь період розслідування та процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42014160000000502 від 14 жовтня 2014 року, а саме з 22 червня 2016 року до 10 грудня 2019 року, слідчими та прокурорами прокуратури Миколаївської області необґрунтовані, незаконні рішення не приймались;
реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Доводи позовної заяви, як підстави позову, зводяться до незгоди із процесуальними рішеннями, які приймалися слідчими і прокурорами у кримінальному провадженні, але прийняття слідчими суддями деяких з процесуальних рішень не є достатнім доказом протиправності дій посадових осіб та заподіяння позивачу моральної шкоди;
обставин, передбачених статтями 1173, 1174, 1176 ЦК як підстави відповідальності за завдану шкоду, позивач не довела, що залишилось поза увагою суду першої інстанції. Також, ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції беззаперечно вказав, що правовою підставою для відшкодування шкоди є не самі по собі факти оскарження позивачем дій та бездіяльності органів досудового розслідування, а очевидна надмірна тривалість (понад чотирнадцять років і один місяць) та неефективність досудового розслідування кримінального провадження. Проте судом апеляційної інстанції не враховано, що за надмірну тривалість досудового слідства, позивач вже отримала справедливу сатисфакцію на підставі рішення ЄСПЛ від 08 лютого 2024 року. Тому, стягнення коштів на підставі рішення суду у цій справі та рішення ЄСПЛ від 08 лютого 2024 року призведе до подвійного стягнення на користь позивача з Державного бюджету України моральної шкоди за одне й те ж порушення, що суперечить частини п`ятій статті 23 ЦК України;
суди також не врахували, що розмір зазначеного вище відшкодування має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.
правильним застосуванням частини п`ятої статті 23 ЦК України, статей 1173, 1174 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є таке їх тлумачення, відповідно до якого, за наявності рішення ЄСПЛ про присудження позивачу в якості відшкодування моральної шкоди коштів за надмірну тривалість досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження, в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у зв`язку з порушенням розумних строків досудового слідства у цьому ж кримінальному провадженні необхідно відмовити. При цьому на цей час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини п`ятої статті 23 ЦК України, статей 1173, 1174 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», щодо наявності (відсутності) підстав для стягнення моральної шкоди у зв`язку з порушенням розумних строків досудового слідства.
У січні 2025 року Одеська обласна прокуратура подала до Верховного Суду касаційну скаргу, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду ві 28 листопада 2024 року, яка підписана ОСОБА_2 . Просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Касаційна скарга Одеської обласної прокуратури обґрунтована тим, що:
суди внаслідок порушення наведених норм матеріального права, а саме статей 1173, 1174 ЦК України, за відсутності наявності усіх трьох умов деліктної відповідальності держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, зокрема встановлення факту протиправних дій (бездіяльності) прокуратури чи її посадових осіб, дійшов помилкового висновку щодо задоволення вимог до Держави Україна в особі Одеської обласної прокуратури, яка жодних протиправних дій стосовно позивача не вчиняла. Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суди вказали, що правовою підставою для відшкодування шкоди є не самі по собі факти оскарження позивачем дій та бездіяльності органів досудового розслідування, а очевидна надмірна тривалість (понад чотирнадцять років і один місяць) та неефективність досудового розслідування кримінального провадження;
незважаючи на те, що позивач вже отримала справедливу сатисфакцію на підставі рішення ЄСПЛ від 08 лютого 2024 року за надмірну тривалість досудового слідства, суди унаслідок неправильного застосування статті 23 ЦК України фактично повторно стягнули суму відшкодування. При цьому чинним законодавством і, зокрема, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення особи до кримінальної відповідальності;
неправильне застосування норм матеріального права полягає в неправильному тлумаченні судом апеляційної інстанції при стягненні моральної шкоди на користь позивача положень частини п`ятої статті 23 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода відшкодовується одноразово, у взаємозв`язку зі статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статей 1173, 1174 ЦПК України, відповідно до яких виконання рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України;
правильним застосуванням частини п`ятої статті 23 ЦК України, статей 1173, 1174 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є таке їх тлумачення, відповідно до якого, за наявності рішення ЄСПЛ про присудження позивачу в якості відшкодування моральної шкоди коштів за надмірну тривалість досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження, в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у зв`язку з порушенням розумних строків досудового слідства у цьому ж кримінальному провадженні необхідно відмовити. При цьому на цей час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини п`ятої статті 23 ЦК України, статей 1173, 1174 ЦПК України у взаємозв`язку зі статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», щодо наявності (відсутності) підстав для стягнення моральної шкоди у зв`язку з порушенням розумних строків досудового слідства.
У січні 2025 року Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Миколаєві, подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписане представником Горнецькою М. В. Просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Касаційна скарга Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Миколаєві, мотивована тим, що:
передбачене положеннями статей 1173, 1174 ЦК України право на отримання відшкодування шкоди завданої органами державної влади, на відміну від передбаченого статтею 1176 ЦК України (в межах мінімальної гарантованої суми відшкодування), не є матеріальною гарантією, а по суті лише передбачає процесуальну можливість довести у суді наявність шкоди, визначити її розмір та отримати певну компенсацію за результатами судового розгляду такого спору. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Тобто протиправність дій чи бездіяльності заподіювача має бути прямою причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки;
заявник або потерпілий у кримінальному провадженні може претендувати на компенсацію моральної шкоди, обґрунтовуючи її завдання певними недоліками досудового розслідування, лише за умови, якщо кримінальним правопорушенням порушено конвенційні права такої особи і їх поновлення стало неможливим саме внаслідок неефективності такого досудового розслідування;
суди першої та апеляційної інстанцій мали б застосувати до спірних правовідносин положення статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а не положення статей 1173, 1174 ЦК України;
суди попередніх інстанцій мали встановити чи наявні будь-які з перелічених частиною 1 статті 1176 ЦК України реабілітуючі підстави закриття кримінального провадження, відповідно до яких позивач має право на відшкодування моральної шкоди;
враховуючи відсутність ухвалення відносно ОСОБА_1 виправдувального вироку, і той факт, що ухвала Апеляційного суду м. Києва від 22 серпня 2014 року, якою кримінальну справу № 052200500030 повернуто на додаткове розслідування не містить реабілітуючих підстав, які б дали суду можливість однозначно стверджувати про незаконність притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 , підстави для відшкодування завданої особі шкоди у порядку та розмірах, передбачених частиною першою статті 1176 ЦК України, відсутні. Натомість це не зумовлює виникнення права у ОСОБА_1 на отримання певного відшкодування моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, адже ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог не надала, і матеріали справи не містять належних і достатніх доказів на підтвердження факту завдання їй моральної шкоди, протиправності дій відповідачів та відповідно існування причинно-наслідкового зв`язку між рішеннями (діями) службових осіб відповідачів й наслідками у вигляді ймовірно завданої, за твердженнями ОСОБА_1 , моральної шкоди. За весь період розслідування у кримінальному провадженні № 42014160000000502 слідчими Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Миколаєві, необґрунтовані, незаконні рішення відносно ОСОБА_1 не приймались, дії слідчих в порядку статей 303-307 КПК України позивачем не оскаржувались. Крім того, не відповідають дійсності і висновки судів про те, що ОСОБА_1 мала статус підозрюваної у кримінальному провадженні № 42014160000000502, адже підозра ОСОБА_1 саме в рамках цього кримінального провадження не вручалась, запобіжні заходи відносно неї не вживались, отже будь- яких обмежень у своїх правах, у тому числі майнових, остання не зазнавала;
суди взяли до уваги той факт, що 08 лютого 2024 року ЄСПЛ ухвалив остаточне рішення у справі «Білоконь та інші проти України», у якому встановив порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції, у зв`язку з надмірною тривалістю кримінальних проваджень та відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту для оскарження, у додатку до якого, зокрема, констатовано надмірну тривалість кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 , у зв`язку з чим їй присуджено в якості відшкодування моральної та майнової шкоди 2 400 Євро. Факт стягнення коштів на підставі рішення ЄСПЛ від 08 лютого 2024 року не створює додаткових передумов для стягнення моральної шкоди також відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України, а навпаки виключає подвійне стягнення на користь позивача із Державного бюджету України моральної шкоди.
Аналіз доводів касаційних скарг свідчать, що предметом касаційного оскарження є рішення суду першої інстанції в нескасованій та в незміненій частині, а також постанова апеляційного суду. Тому в іншій частині судові рішення у касаційному порядку не переглядаються.
Короткий зміст відзивів на касаційні скарги 
У лютому 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив, в якому вона просить касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що:
касаційна скарга Офісу Генерального прокурора є необґрунтованою і такою, що не відповідає встановленим судами обставинам справи;
також є помилковим заява скаржника про те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати;
суд першої інстанції встановив, що загальний строк знаходження позивача у статусі обвинуваченої, підсудної та підозрюваної з 08 листопада 2005 року до 17 січня 2020 року та з 10 грудня 2020 року до 27 лютого 2022 року становить 14 років 11 місяців 17 діб (без урахування часу, коли кримінальне провадження було закрито з 26 березня 2015 року до 22 липня 2016 року та з 17 січня 2020 року до 10 грудня 2020 року);
моральні страждання позивач отримала через неефективність досудового слідства та необґрунтовану тривалість цього досудового слідства, в тому числі в результаті незаконних дій та бездіяльності з боку службових осіб - слідчих та прокурорів - процесуальних керівників;
ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суди дійшли обґрунтованого висновку, що діями органів прокуратури та досудового слідства щодо тривалого притягнення до кримінальної відповідальності та засудження, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню; Розмір моральної шкоди визначено судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством та судовою практикою, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, тривалість страждань, порушенні нормальних життєвих зав`язків, погіршення стосунків із оточуючими, стану здоров`я у зв`язку із незаконним відстороненням від посади та звільненням та ін. Тому суди правильно задовольнили вимоги про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн;
також необґрунтованим є висновок відповідача про те, що позивач не довела наявність шкоди. Цей висновок суперечить доданим до позовної заяви доказам та матеріалам кримінального провадження № 42014160000000502;
скаржник необґрунтовано вважає, що стягнення коштів на підставі рішення суду у цій справі та рішення ЄСПЛ від 08 лютого 2024 року призведе до подвійного стягнення на користь позивача з Державного бюджету України моральної шкоди за одне й те ж порушення. Скарга до ЄСПЛ надійшла до Суду та була зареєстрована 15 січня 2017 року (заява № 7849/17). Позивач у вказаній справі оскаржувала незаконні дії Держави України щодо відмови в поновлені її порушених в ході досудового розслідування конституційних прав, зокрема, вона вказувала на незаконне звільнення з роботи до винесення вироку суду у кримінальному провадженні, за матеріалами якого її звільнено з посади судді. На обґрунтування доводів вона пояснювала, що їй відмовляють в поновленні порушених прав, так як тривалий час кримінальне провадження безпідставно органами досудового слідства та прокуратури до суду не направляються та рішення про закриття провадження не приймається, чим порушено статтю 6 Конвенції. На підставі викладено ОСОБА_1 просила ЄСПЛ визнати її звільнення незаконним. Жодного відшкодування моральної шкоди за тривале розслідування кримінального провадження вона не вимагала. При цьому ЄСПЛ ніяких доказів спричинення їй моральної шкоди не запитував та при розгляді скарги ці обставини не з`ясовував. Разом з цим, приймаючи 08 лютого 2024 року, ЄСПЛ визначив виплатити їй компенсацію, якою визнав протиправною бездіяльність Держави України в особі суб`єктів публічного права - органів державного управління. Водночас у рішенні немає згадки про визначення позивачу моральної шкоди;
у зв`язку з тривалою невизначеністю у кримінальному провадженні, у жовтні 2021 року, вона звернулась до суду першої інстанції із позовною заявою про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням розумних строків досудового слідства у кримінальному провадженні. До позовної заяви були подані відповідні докази, які суд першої інстанції перевірив під час розгляду справи. Також під час розгляду справи представник позивача попередив суд про розгляд її скарги у ЄСПЛ;
відповідачі помилково ототожнюють компенсацію ЄСПЛ з відшкодуванням моральної шкоди. Відповідачу не відомо, що відшкодування моральної шкоди здійснюється ЄСПЛ за допомогою спеціально розроблених таблиць із встановленими сумами залежно від порушення розумних строків і якщо би ЄСПЛ дійшов висновку, що їй спричинено моральну шкоду, то сума виплати була би значнл більшою. Якщо скаржник вважає інакше, то він може звернутися до ЄСПЛ за відповідним роз`ясненням та надати його Верховному Суду.
У березні 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив, в якому вона просить у задоволенні клопотання Одеської обласної прокуратури про зупинення виконання оскаржених судових рішень відмовити.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2025 року касаційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2025 року касаційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 522/19949/21 за касаційними скаргами Офісу Генерального прокурора та Миколаївської обласної прокуратури, витребувано справу із суду першої інстанції. Цією ж ухвалою у задоволенні клопотання Офісу Генерального прокурора та Миколаївської обласної прокуратури про зупинення виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури. Цією ж ухвалою в задоволенні клопотання Одеської обласної прокуратури про зупинення виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві. Цією ж ухвалою в задоволенні клопотання Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, про зупинення виконання рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2025 року задоволено клопотання Одеської обласної прокуратури про зупинення виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року; зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року до закінчення їх перегляду у касаційному порядку.
У лютому 2025 року матеріали справи № 522/19949/21 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2026 року в задоволенні клопотань Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, які містяться у касаційних скаргах, про розгляд справи за участю їх представників та про повідомлення дати і часу розгляду касаційних скарг відмовлено; справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 13 січня 2025 року зазначено, що касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та Миколаївської обласної прокуратури містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 07 лютого 2025 року вказано, що касаційна скарга Одеської обласної прокуратури містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 07 лютого 2025 року зазначено, що касаційна скарга Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17, від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17, від 30 січня 2019 року в справі № 199/1478/17, від 27 листопада 2019 року в справі № 641/2198/17, від 13 січня 2020 року в справі № 227/2572/19, від 21 лютого 2020 року в справі № 521/2951/17, від 19 березня 2020 року в справі № 686/13212/19, від 19 грудня 2022 року в справі № 466/4560/20, від 03 травня 2023 року в справі № 686/14821/21).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_1 з 2005 року перебувала під слідством та судом у кримінальній справі № 052200500030, а з 2014 року до 27 лютого 2022 року перебувала у кримінальному провадженні № 42014160000000502 у статусі підозрюваної у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 358, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 364, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 366, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 366, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 358, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 358, частиною четвертою статті 27, частиною п`ятої статті 24, частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 27, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 366, частиною третьою статті 209, частиною третьою статті 358, частини першою статті 364, частиною першою статті 366, частиною другою статті 190 КК України, за якими не визнавала себе винною.
Так, 22 березня 2005 року заступником прокурора м. Одеси порушено кримінальну справу № 052200500030 відносно ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.
Під час досудового розслідування вказаної кримінальної справи встановлено, що ОСОБА_1 як суддею Приморського районного суду м. Одеси ухвалювались рішення у цивільних справах № 2-9224/04 та № 2-9225/04 за позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_4 
08 липня 2005 року в приміщені Приморського районного суду м. Одеси слідчим Генеральної прокуратури України в ході розслідування кримінальної справи №052200500030 проведено виїмку цивільних справ № 2-9224/04 та № 2-9225/04, розглянутих у 2004 році суддею ОСОБА_1
Постановою слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 08 листопада 2005 року стосовно ОСОБА_1 як заступника голови Приморського районного суду м. Одеси порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною другою статті 366, частиною другою статті 375 КК України.
06 грудня 2005 року членом Вищої ради юстиції України, заступником Генерального прокурора України Кудрявцевим В. В., на підставі відомостей про порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи №052200500030, до Вищої ради юстиції внесена пропозиція про звільнення з посади судді заступника голови Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 
01 березня 2006 року слідчим Генеральної прокуратури України в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси проведений обшук та із службового кабінету судді ОСОБА_1 вилучено документи, комп`ютерна та принтерна техніка.
17 липня 2006 року постановою слідчого Генеральної прокуратури України в ході розслідування кримінальної справи № 052200500030 порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 як заступника голови Приморського районного суду м. Одеси за ознаками злочинів, передбачених частиною третьою статті 358, частиною першою статті 190 КК України.
23 серпня 2006 року постановою слідчого Генеральної прокуратури України порушено кримінальну справу стосовно заступника голови Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбачено частиною другою статті 375 КК України.
08 вересня 2006 року за місцем проживання ОСОБА_1 слідчими Генеральної прокуратури України проведено обшук.
31 серпня 2007 року та 01 вересня 2007 року заступником начальника слідчого відділу Генеральної прокуратури України була здійснена перекваліфікація дій ОСОБА_1 , а постановою від 28 жовтня 2007 року притягнута як обвинувачена за ознаками злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 27 і частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 190, частиною третьою статті 358, частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України.
Під час досудового розслідування за ініціативою та зверненням Генеральної прокуратури України Вищою радою юстиції розглянута пропозиція від 06 грудня 2005 року щодо звільнення ОСОБА_1 із посади судді Приморського районного суду м. Одеси за порушення присяги у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності. Рішенням Вищої ради юстиції України від 21 березня 2007 року № 202 внесено відповідне подання до Верховної Ради України про звільнення судді ОСОБА_1 із посади судді. Вказане рішення про звільнення обґрунтовувалося матеріалами незакінченої органами досудового слідства кримінальної справи № 052200500030.
Крім того, на підставі вказаних дій та публічно оголошених обставин, а також матеріалів незакінченої органами досудового розслідування кримінальної справи, за ініціативою Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 була відсторонена від здійснення адміністративних повноважень Указом Президента України від 07 листопада 2007 року № 1070/2007 «Про відсторонення від посади заступника голови Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з притягненням її до кримінальної відповідальності».
Після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання Указу Президента України № 1070/2007 незаконним, 21 липня 2009 року на підставі Указу Президента України № 559/2009 Указ Президента України від 07 листопада 2007 року № 1070/2007 визнаний таким, що втратив чинність.
19 лютого 2008 року слідчим Генеральної прокуратури України в ході розслідування кримінальної справи № 052200500030 повторно винесена постанова про відсторонення ОСОБА_1 від посади судді у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності. Копія постанови була направлена Голові Верховного Суду України, до Ради суддів України, Державної судової адміністрації України та до територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області.
Наказом голови Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2008 року № 55-ос, на виконання постанови слідчого Генеральної прокуратури України від 19 лютого 2008 року, ОСОБА_1 була відсторонена від посади судді Приморського районного суду м. Одеси.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2008 року адміністративний позов ОСОБА_1 про визнання дій голови Приморського районного суду м. Одеси та наказу від 09 липня 2008 року № 55-ос протиправними, задоволено.
Наказом голови Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2008 року № 92-ос наказ від 09 липня 2008 року № 55-ос скасовано.
29 травня 2008 року слідчим Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за частиною п`ятою статті 27 і частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364, частиною другою статті 366, частиною першою статті 366, частиною третьою статті 358, частиною другою статті 190 КК України та в той же день обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд.
24 жовтня 2008 року слідчим Генеральної прокуратури України винесено повторну постанову про відсторонення ОСОБА_1 від посади судді в зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.
У грудні 2007 року Генеральна прокуратура України, на підставі матеріалів незакінченої розслідуванням кримінальної справи № 052200500030, звернулась до Верховної Ради України з поданням про надання згоди на арешт судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 . Рішенням Верховної Ради України від 04 лютого 2009 року в наданні такої згоди відмовлено.
На підставі пропозиції Генеральної прокуратури України та її посадових осіб, по матеріалах незакінченої кримінальної справи № 052200500030, 03 червня 2010 року постановою Верховної Ради України № 2316-VI прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси.
21 червня 2010 року на підставі прийнятої постанови Верховної Ради України від 03 червня 2010 року № 2316-VI головою Приморського районного суду м. Одеси видано наказ № 61 «Про організаційне забезпечення виконання Постанови Верховної Ради України», а 25 червня 2010 року видано наказ № 47-ос «Про звільнення судді ОСОБА_1 », згідно з пунктом 1 якого ОСОБА_1 звільнена з посади судді та відрахована зі штату суду з 20 липня 2010 року.
03 червня 2011 року слідчим Генеральної прокуратури України винесена остаточна постанова про притягнення ОСОБА_1 у зазначеної кримінальної справі в якості обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364, частиною другою статті 366, частиною першою статті 364, частиною першою статті 366, частиною третьою статті 358, частиною другою статті 190 КК України.
28 липня 2011 року заступником Генерального прокурора України затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі № 052200500030 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ознаками злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364, частиною другою статті 366, частиною першою статті 364, частиною першою статті 366, частиною третьою статті 358, частиною другою статті 190 КК України, а матеріали кримінальної справи направлено до суду.
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року ОСОБА_1 визнана винною у скоєнні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364, частиною другою статті 366, частиною першою статті 364, частиною першою статті 366, частиною третьою статті 358 КК України та на підставі статті 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, засуджено до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі та позбавлена права обіймати посади, пов`язані з виконанням владних повноважень, строком на 3 роки, без конфіскації майна. На підставі статті 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки. На підставі статті 54 КК України ОСОБА_1 позбавлена кваліфікаційного класу судді.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 серпня 2014 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року скасовано та матеріали кримінальної справи № 052200500030 повернуто Генеральному прокурору України для проведення додаткового розслідування (відповідно норм КПК України 1960 року).
Вказану ухвалу Апеляційного суду м. Києва Генеральною прокуратурою України не оскаржено.
Після отримання кримінальної справи, постановою першого заступника Генерального прокурора України від 24 вересня 2014 року визначено підслідність її розслідування за слідчими прокуратури Одеської області та 29 вересня 2014 року кримінальну справу у 105 томах направлено до прокуратури Одеської області для здійснення додаткового розслідування. Надалі, 14 жовтня 2014 року, прокуратурою області стосовно ОСОБА_1 як судді Приморського районного суду м. Одеси, відповідно КПК України 2012 року, на підставі матеріалів кримінальної справи № 052200500030, внесені відомості про кримінальне порушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014160000000502 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною п`ятою статті 27, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 358, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 364, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 366, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 366, частиною четвертою статті 27, частиною другою статті 358, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 358, частиною четвертою статті 27, частиною п`ятою статті 24, частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 27, частиною п`ятою статті 27, частиною другою статті 366, частиною третьою статті 209, частиною третьою статті 358, частиною першою статті 364, частиною першою статті 366, частиною другою статті 190 КК України.
Після проведення додаткового розслідування у кримінальному провадженні № 42014160000000502 процесуальним керівником - прокурором прокуратури Одеської області 26 березня 2015 року винесено постанову про закриття вказаного кримінального провадження стосовно судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 відповідно пункту 2 частиною першою статті 284 КПК України - у зв`язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення.
Надалі кримінальне провадження № 42014160000000502 направлено до прокуратури Приморського району м. Одеси для організації досудового слідства відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 
18 березня 2016 року Одеською місцевою прокуратурою №3 м. Одеси винесено постанову про закриття кримінального провадження № 42014160000000502 на підставі пункту 2 частини першою статті 284 КПК України - у зв`язку з встановленням відсутності складу кримінальних правопорушень в діяннях ОСОБА_5 і ОСОБА_6 
13 травня 2016 року прокуратура Одеської області підготувала висновок про законність та обґрунтованість прийнятого рішення, з яким Генеральна прокуратура України погодилася.
14 липня 2016 року прокуратурою Одеської області вказану постанову Одеської місцевої прокуратури № 3 від 18 березня 2016 року скасовано та кримінальне провадження № 42014160000000502 за запитом направлено до Генеральної прокуратури України.
Постановою заступника Генерального прокурора України від 22 липня 2016 року постанову прокурора прокуратури Одеської області від 26 березня 2015 року про закриття кримінального провадження № 42014160000000502 відносно ОСОБА_1 відмінено та досудове слідство доручено прокуратурі Миколаївської області. Досудове розслідування кримінального провадження № 42014160000000502 прокуратурою Миколаївської області проводилося з 22 липня 2016 року до 12 червня 2019 року.
Не погодившись з указаною постановою, ОСОБА_1 звернулась зі скаргою до Генерального прокурора України, а після відмови в її задоволені відповідно до статті 303 КПК України - зі скаргою до суду.
Під час судового розгляду вказаної скарги ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року визначено статус ОСОБА_1 у кримінальному проваджені №42014160000000502 як підозрюваної з моменту внесення 14 жовтня 2014 року прокуратурою Одеської області відносно ОСОБА_1 як судді Приморського райсуду м. Одеси відомостей про кримінальне порушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Вказана ухвала прийнята апеляційним судом з урахуванням того, що раніше, в ході досудового розслідування кримінальної справи ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення та під час розгляду справи у суді вона перебувала у статусі підсудної. Крім того, статус ОСОБА_1 як підозрюваної у кримінальному проваджені підтверджується тим, що остаточне рішення у кримінальному проваджені, відповідно абзацу 2 частини четвертої статті 284 КПК України, двічі приймав прокурор - процесуальний керівник у кримінальному провадженні, а не слідчі, які проводили досудове слідство.
12 червня 2019 року постановою процесуального керівника - прокурора прокуратури Миколаївської області кримінальне провадження № 42014160000000502 направлено для досудового розслідування за підслідністю до слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, а процесуальне керівництво Генеральною прокуратурою України визначено за прокуратурою Одеської області.
Після проведення досудового розслідування, яке здійснювалося прокуратурою Миколаївської області та слідчим відділом слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, кримінальне провадження № 42014160000000502 17 січня 2020 року повторно закрите постановою процесуального керівника - прокурора відділу прокуратури Одеської області Шпаченко С. М. відповідно пункту 2 частини першої статті 284 КПК України - у зв`язку із встановленням відсутності складу кримінального правопорушення.
Ухвалою від 10 грудня 2020 року слідчий суддя Заводського районного суду м. Миколаєва за скаргою сторони потерпілих скасував постанову прокурора прокуратури Одеської області Шпаченко С. від 17 січня 2020 року.
Постановою слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, від 27 лютого 2022 року кримінальне провадження № 42014160000000502 закрите.
Таким чином, відповідно до матеріалів справи кримінальне провадження № 42014160000000502 та кримінальна справа № 052200500030 відносно ОСОБА_1 та інших розслідувалися:
з 22 березня 2005 року до вересня 2005 року слідчим ОМУ ГУМВС України в Одеській області;
з 05 вересня 2005 року до 28 липня 2011 року слідчими Генеральної прокуратури України;
з 29 липня 2011 року до 22 серпня 2014 року справа перебувала в проваджені Деснянського районного суду м. Києва та Апеляційного суду м. Києва, де ОСОБА_1 перебувала в процесуальному статусі як підсудна;
з 14 жовтня 2014 року матеріали кримінальної справи № 052200500030 з`явилися підставою для реєстрації прокуратурою Одеської області кримінального провадження № 42014160000000502, яке розслідувалося прокуратурою області до 26 березня 2015 року;
з 26 березня 2015 року до 18 березня 2016 року кримінальне провадження № 42014160000000502 відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розслідувалося СВ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області;
з 22 липня 2016 року до 12 червня 2019 року за дорученням Генеральної прокуратури України досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалося слідчим підрозділом прокуратури Миколаївської області;
з 12 червня 2019 року до 17 січня 2020 року досудове розслідування здійснювалося слідчими слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві;
з 10 грудня 2020 року до 27 лютого 2022 року досудове розслідування здійснювалося слідчими слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, а процесуальне керівництво у провадженні здійснювала Одеська обласна прокуратура.
Загальний строк знаходження ОСОБА_1 у статусі обвинуваченої, підсудної та підозрюваної з 08 листопада 2005 року до 17 січня 2020 року, та із 10 грудня 2020 року до 27 лютого 2022 року становить 14 років 11 місяців 17 діб (без урахування часу, коли кримінальне провадження було закрито з 26 березня 2015 року до 22 липня 2016 року та з 17 січня 2020 року до 10 грудня 2020 року).
За тривалий час проведення досудового слідства у кримінальному проваджені № 42014160000000502 винуватості ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, які їй інкримінувались не встановлено.
За весь час проведення досудового розслідування у кримінальному проваджені № 42014160000000502 прокуратурою Одеської області, прокуратурою Миколаївської області та слідчим відділом слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, (з 14 жовтня 2015 року - з моменту реєстрації провадження до 17 січня 2020 року - до його закриття) та з 10 грудня 2020 року до 27 лютого 2022 року строк досудового розслідування, як це передбачено статтями 219, 294, 295, 295-1 КПК України, не продовжувався. Загальний строк досудового слідства тільки у кримінальному проваджені № 42014160000000502 відносно ОСОБА_1 , яке проводили прокуратура Одеської області, прокуратура Миколаївської області та слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, становить 5 років 1 міс. 24 дні (станом на 27 лютого 2022 року).
08 лютого 2024 року ЄСПЛ ухвалив остаточне рішення у справі «Білоконь та інші проти України» у якому вказав про порушення пункт 1 статті 6 та статті 13 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю кримінальних проваджень та відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту для оскарження. В таблиці у додатку до рішення від 08 лютого 2024 року ЄСПЛ зазначив про надмірну тривалість кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 , вказавши початок провадження: 08 листопада 2005 року, 22 липня 2016 року, 10 грудня 2020 року; закінчення провадження 26 березня 2015 року, 17 січня 2020 року, 27 лютого 2022 року, загальна тривалість 14 років 1 місяць 4 дні.
Позиція Верховного Суду
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (частина шоста статті 1176 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суд від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) вказано, що: «Велика Палата Верховного Суду вже доходила висновку, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України (див. пункт 68 постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц). Вказана стаття регламентує відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України). За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду слід застосовувати частину шосту статті 1176 ЦК України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України) (див. висновки Верховного Суду України, викладений у постановах від 22 червня 2017 року в справі № 6-501цс17, від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16; пункт 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що: «Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргумент скаржника про помилкове незастосування судами попередніх інстанцій норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Суди попередніх інстанцій правильно спростували посилання позивача на норми цього Закону як на підставу відшкодування шкоди. Закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, зокрема юридичних, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб».
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Здоровий глузд (засада розумності) характерний як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2026 року в справі № 757/34767/23).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». 
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. 
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути:
(1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди;
(2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Людина є скарбом Природи, звідки й походять притаманні людині за народженням права і свободи, тобто ті, що природні. Людська гідність як джерело всіх прав і свобод людини та їх основа є однією із засадничих цінностей українського конституційного ладу. Із статті 3 Конституції України випливає обов`язок держави забезпечувати охорону та захист людської гідності. Такий обов`язок покладено на всіх суб`єктів публічної влади. Верховна Рада України, ухвалюючи закони, має гарантувати належний захист та реалізацію прав і свобод людини, що є однією з умов забезпечення людської гідності як природної цінності. Своєю чергою, суди мають тлумачити юридичні норми так, щоб під час їх застосування це не завдавало шкоди людській гідності (абзац другий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021).
У доктрині приватного права виокремлюється компенсаційна функція приватного права, яка спрямована на відновлення порушених цивільних прав і полягає в наданні таких засобів (зазвичай, грошей), завдяки яким це стало б можливим. Так, при пошкодженні майна особи сплачується його вартість або гроші, необхідні для ремонту; при завданні шкоди здоров`ю особи - кошти для лікування, протезування, реабілітації тощо; при поширенні неправдивої інформації про особу - її спростування та грошова компенсація моральної шкоди та ін. «Сompensare» (з лат.) означає відшкодовувати або урівноважувати. За своєю суттю компенсація в приватному праві - це певні дії задля справедливого «урівноваження» майнової чи немайнової втрати (внаслідок, наприклад, завдання шкоди чи припинення повністю або частково певного суб`єктивного права) шляхом сплати особі грошей, як загального еквівалента всіх цінностей, або передання їй будь-якого майна такого роду, якості та вартості, що дадуть змогу «залагодити» понесену втрату (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2026 року у справі № 757/34767/23 (провадження 
№ 61-9435сво24)).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі №214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21)).
Касаційний суд вже зазначав, що наприклад, в Італії в судовій практиці застосовуються різноманітні критерії для компенсації немайнової шкоди втілені у відповідних таблицях (наприклад, таблиці суду м. Риму (https://www.tribunale.roma.it/allegatinews/A_24405.pdf)). Найбільш «авторитетним» вважаються Міланські таблиці (https://tribunale-milano.giustizia.it/cmsresources/cms/documents/Tabelle_milanesi_Danno_non_patrimoniale_ed._2021_2.pdf), які передбачають єдину систему розрахунку компенсації немайнової шкоди, що включає в себе як біологічну, так і іншу немайнову шкоду, зокрема, моральну. В українській судовій практиці не застосовуються певні таблиці для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року в справі № 216/5657/22 (провадження № 61-8556св23)).
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина перша статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Європейський суд з прав людини вказував, що: 
(1) «провадження розпочалося 18 лютого 2009 року, коли заявницю повідомили про порушену щодо неї кримінальну справу, та закінчилося 27 жовтня 2015 року, коли ВССУ постановив остаточну ухвалу у кримінальній справі. Таким чином, провадження тривало шість років, вісім місяців і дев`ять днів й охоплювало три інстанції. Заявниця неодноразово висувала свої скарги у національних судах стосовно законності зупинення провадження та надмірної тривалості досудового розслідування. Однак національні суди не прокоментували ці скарги. Суд першої інстанції не перевірив зміст матеріалів ОРС № 1208, як того вимагав апеляційний суд, а також їх не розглянув апеляційний суд. Це невиконання зобов`язань призвело до скасування ухвали апеляційного суду та подальшої затримки у розгляді справи. Крім того, СБУ не надавала матеріали ОРС № 1208 без невиправданої затримки, тому апеляційний суд був зобов`язаний звернутися з листом до Генерального прокурора України та повідомити його про перенесення двох засідань внаслідок такого невиконання зобов`язань. Водночас Суд зазначає, що провадження у цій справі не було складним, оскільки воно стосувалося лише двох випадків і не вимагало проведення численних процесуальних дій. Таким чином, Суд не переконаний, що органи досудового розслідування та національні суди діяли з належною ретельністю. Розглянувши всі надані йому матеріали та враховуючи його практику з цього питання, Суд повинен дійти висновку, що тривалість кримінального провадження щодо заявниці була надмірною. Отже, було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з цим» (YAKYMCHUK v. UKRAINE, № 26519/16, § 104-108, ЄСПЛ, від 11 вересня 2025 року);
(2) «заявник скаржився, що він не мав ефективних засобів юридичного захисту у зв`язку з тривалістю провадження у справі про банкрутство. Він посилався на статтю 13 Конвенції, яка передбачає: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в [цій] Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.» Уряд стверджував, що заявник міг звернутися до господарського суду зі скаргою на бездіяльність ліквідатора. Заявник заперечив, стверджуючи, що така скарга не мала б шансів на успіх, оскільки національне законодавство не передбачало жодних санкцій за бездіяльність ліквідатора. Суд зазначає, що ця скарга тісно пов`язана зі скаргою, розглянутою за пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. пункт 65), а тому так само бути має визнана прийнятною. Суд повторює, що стаття 13 Конвенції гарантує ефективний засіб юридичного захисту в національному органі влади від стверджуваного порушення вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції щодо розгляду справи судом протягом розумного строку. Суд неодноразово встановлював порушення статті 13 Конвенції у справах, в яких порушувалося питання, аналогічне порушеному у цій справі, зазначаючи про відсутність в українському законодавстві ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку зі скаргами на тривалість провадження. У цій справі Суд не переконаний аргументом Уряду, що звернення до господарського суду зі скаргою на бездіяльність ліквідатора, який клопотав про звільнення від виконання повноважень, було б ефективним засобом юридичного захисту для прискорення провадження, оскільки основний недолік цього провадження полягав у відсутність ліквідатора з серпня 2015 року і надалі, а також у затримці призначення ліквідатора господарським судом. Отже, Суд вважає, що заявник не мав ефективного засобу юридичного захисту, а тому було порушено статтю 13 Конвенції. З огляду на цей висновок Суд також відхиляє заперечення Уряду щодо невичерпання національних засобів юридичного захисту» (CASE OF PARINOV v. UKRAINE, № 48398/17, § 66-73, ЄСПЛ, від 10 грудня 2020 року).
(3) «суд вважає, що кримінальне провадження щодо заявника розпочалося 27 лютого 2004 року та закінчилося 14 червня 2017 року; і воно, таким чином, тривало дванадцять з половиною років у трьох інстанціях після виключення періоду з 21 червня 2004 року до 04 квітня 2005 року. Заявник стверджував, що тривалість кримінального провадження була пов`язана з неефективним розслідуванням і тривалими періодами бездіяльності національних органів влади. До того ж кримінальна справа неодноразово направлялася до прокуратури на додаткове розслідування. Уряд доводив, що тривалість провадження у справі заявника була розумною з огляду на складність справи та поведінку учасників провадження. Суд повторює, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у контексті обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявників і відповідних органів влади, а також важливість предмету спору для заявників. У цій справі провадження не було особливо складним, оскільки стосувалося одного епізоду та одного підозрюваного - заявника. До того ж протягом значного періоду часу під час цього провадження заявник був позбавлений свободи, що вимагало від органів державної влади діяти з особливою ретельністю. Однак цього не було. З фактів випливає, що органам досудового розслідування знадобилося півтора місяці для відновлення розслідування після скасування районним судом постанови про застосування до заявника примусових заходів медичного характеру у психіатричній лікарні та ще один місяць, аби перевести заявника із лікарні. Інші затримки у провадженні були пов`язані з тим, що справу тричі направляли до прокуратури на додаткове розслідування і двічі - на повторний розгляд. З огляду на свою практику з цього питання Суд вважає, що у цій справі тривалість провадження була надмірною та не відповідала вимозі «розумного строку». Отже, було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції. [...] Заявник вимагав 3000000 євро як відшкодування матеріальної шкоди та 4000000 євро в якості відшкодування моральної шкоди. Уряд заперечив проти цих вимог як надмірних і необґрунтованих. Суд не вбачає жодного причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням і стверджуваною матеріальною шкодою; отже, він відхиляє цю вимогу. Ухвалюючи рішення на засадах справедливості, Суд присуджує заявнику 5500 євро в якості відшкодування моральної шкоди та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися» (CASE OF NECHAY v. UKRAINE, № 15360/10, § 66-72, 81-84, ЄСПЛ, від 01 липня 2021 року);
(4) «беручи до уваги схожість предмету заяв, Суд вважає за доцільне розглянути їх спільно в одному рішенні. Заявники скаржилиcя, що тривалість відповідних кримінальних проваджень була несумісною з вимогою «розумного строку» та у них не було ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим. Вони посилалися на пункт 1 статті 6 і статтю 13 Конвенції. Суд повторює, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у контексті обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявників і відповідних органів державної влади, а також важливість предмету спору для заявників. Суд вже встановлював порушення щодо питань, аналогічних тим, що розглядаються у цій справі. Розглянувши всі надані йому матеріали, Суд не вбачає жодних фактів або аргументів, здатних виправдати загальну тривалість проваджень на національному рівні. З огляду на свою практику з цього питання Суд вважає, що у цій справі тривалість проваджень була надмірною та не відповідала вимозі «розумного строку». Суд також зазначає, що заявники не мали у своєму розпорядженні ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цими скаргами. Отже, ці скарги є прийнятними та свідчать про порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції. З огляду на наявні в нього документи та свою практику. Суд вважає за доцільне присудити суми, зазначені в таблиці у додатку. [...] 18 років і 6 днів 3 інстанції 7 200 Євро [...] 14 років, 1 місяць та 4 дні 2 інстанції 2 400 Євро [...] Більше 7 років, 5 місяців та 7 днів 2 інстанції 1 800 євро» (BILOKIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 3779/14, § 5-12, Додаток, ЄСПЛ, від 08 лютого 2024 року).
Саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, тому належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (див. пункти 43, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19)).
Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2026 року у справі № 278/829/24 (провадження № 61-2550св26)).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
У справі, що переглядається:
при зверненні з позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначала, що з 2005 року до часу звернення до суду з позовом у цій справі позивач перебувала під слідством та судом у кримінальній справі № 052200500030, а в подальшому у кримінальному провадженні № 42014160000000502 у статусі підозрюваної у вчиненні злочинів, за якими не визнавала себе винуватою. У зв`язку із процесуальною несумлінністю і штучною процесуальною тяганиною з боку Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, суттєво порушені розумні строки досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42014160000000502, внаслідок чого їй завдано моральну шкоду. Тяганина досудового слідства протягом майже 15 років є процесуальним службовим зловживанням і тиском на неї із метою схилити до згоди на закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами. Тому позивач просила стягнути на її користь відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 1 611 582,00 грн;
суд першої інстанції виходив з того, що загальний строк перебування ОСОБА_1 у статусі обвинуваченої, підсудної та підозрюваної з 08 листопада 2005 року до 17 січня 2020 року та з 10 грудня 2020 року до 27 лютого 2022року становить 14 років 11 місяців 17 діб (без урахування часу, коли кримінальне провадження було закрито). За тривалий час проведення досудового слідства у кримінальному проваджені винуватості ОСОБА_1 у скоєнні інкримінованих їй злочинів не встановлено. Діями органів прокуратури та суду щодо тривалого притягнення до кримінальної відповідальності та засудження, ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню. Внаслідок дій органів прокуратури вона була незаконно відсторонена від посади судді та заступника голови Приморського районного суду м. Одеси, а в подальшому звільнена з посади судді Приморського районного суду м. Одеси, з червня 2010 року не отримувала заробітної плати, другої роботи за цей період не мала, що вкрай негативно відобразилося на її звичному способі життя та психічному стані. На стані здоров`я відобразилося притягнення до кримінальної відповідальності, обшуки за місцем роботи та проживання, відсторонення від посади та роботи, Укази Президента України, статті в газетах та інтернет-виданнях, телевізійні програми, обрання запобіжного заходу підписки про невиїзд, спробу заарештувати на сесії Верховної Ради України, яка транслювалася на всю країну, поїздки до слідчих та на судові процеси, незаконне засудження, страхи щодо понесення винесеного судом незаконного покарання, неодноразові відміни Генеральною прокуратурою та Заводським районним судом м. Миколаєва постанов про закриття кримінального провадження та інше. Крім того, звільнення позивача у червні 2010 року із посади судді становили втручання у її приватне та професійне життя, що є несумісним зі статтею 8 Конвенції. Ураховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності суд вважав, що на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 500 000,00 грн;
апеляційний суд з висновками суду першої інстанції по суті спору погодився. Разом з цим суд змінив резолютивну частину рішення суду першої інстанції стосовно зазначення порядку (способу) стягнення компенсації моральної шкоди, а також скасував рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат (стягнення судового збору). На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, на підставі правильно встановлених фактичних обставин справи та належної оцінки поданих сторонами доказів, врахувавши вимоги розумності і справедливості, ступінь страждань позивача, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн, і вважав, що саме такий розмір моральної шкоди відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань ОСОБА_1 ;
правовою підставою для відшкодування моральної шкоди позивачу є бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури, очевидно надмірна тривалість (понад 14 років) та неефективність досудового розслідування кримінального провадження, яке на момент подання позову в цій справі тривало;
суди правильно вважали доведеним факт тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування та прокуратури щодо проведення досудового розслідування відносно позивача та надмірної тривалості досудового розслідування (понад 14 років). При цьому, надмірна тривалість кримінального провадження, дійсно, здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо;
з урахуванням обставин справи суди визначили розмір відшкодування моральної шкоди, завданої надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, в сумі 500 000,00 грн;
розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості;
визначення розміру моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом, при визначення розміру такої компенсації суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у статті 23 ЦК України, враховувати вимоги розумності і справедливості;
касаційний суд вважає, що визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди (500 000,00 грн) не у повній мірі враховує вимоги розумності і справедливості, практику Європейського суду з прав людини, адже спірні правовідносини у цій справі стосуються лише надмірної тривалості досудового розслідування та є завищеним. На переконання суду касаційної інстанції, розмір відшкодування моральної шкоди, завданої надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, з урахуванням обставин у цій справі слід визначити в сумі 100 000,00 грн.
За таких обставин суди зробили правильний висновок про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, але помилились щодо розміру такого відшкодування. Тому судові рішення слід змінити у мотивувальних та резолютивних частинах, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди з 500 000,00 грн до 100 000,00 грн.
Доводи касаційних скарг про недоведення належними доказами того, що посадовими особами Офісу Генерального прокурора, Миколаївської прокуратури, Одеської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, вчинено будь-які протиправні дії стосовно ОСОБА_1 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні або при проведенні перевірок її скарг, є необґрунтованими. У цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не самі по собі факти оскарження позивачем дій та бездіяльності органів досудового розслідування, а очевидна надмірна тривалість (понад 14 років) досудового розслідування кримінального провадження.
Колегія суддів відхиляє аргументи касаційних скарг про подвійне (повторне) стягнення компенсації моральної шкоди, завданої очевидною надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження.
Так, відповідно до частини п`ятої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Касаційний суд вже зазначав, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2023 року в справі № 686/23143/20 (провадження № 61-13878св23)), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року справа № 756/3328/20 (провадження № 61-14576сво23)).
З позовом у цій справі позивач звернулась у жовтні 2021 року, а рішення суду першої інстанції ухвалено 07 грудня 2023 року.
Рішенні ЄСПЛ у справі «Білокінь та інші проти України» (Bilokin and Others v. Ukraine) (одним із заявників є позивач у цій справі) ухвалено 08 лютого 2024 року, хоча із заявою до ЄСПЛ заявник звернулась 15 січня 2017 року. При цьому у вказаному рішенні зазначено, що заявники скаржились на надмірну тривалість кримінальних проваджень та відсутність у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим. Розглянувши скарги заявників, ЄСПЛ дійшов висновку, що тривалість проваджень на національному рівні була надмірною і не відповідала вимозі «розумного строку» та, що у заявників не було ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цими скаргами та констатував порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції. Також ЄСПЛ визначив справедливу компенсацію у розмірі 2 400 євро.
Касаційний суд наголошує, що суди апеляційної та касаційної інстанцій перевіряють законність оскаржених судових рішень в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Станом на час ухвалення рішення суду першої інстанції (07 грудня 2023 року) обставин (даних) щодо стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої очевидною надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, на підставі рішенням ЄСПЛ у справі «Білокінь та інші проти України» (Bilokin and Others v. Ukraine) від 08 лютого 2024 року не існувало.
Тому неспроможним є посилання у касаційних скаргах на подвійне стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої надмірною тривалістю досудового розслідування, на підставі рішенням ЄСПЛ у справі «Білокінь та інші проти України» (Bilokin and Others v. Ukraine) від 08 лютого 2024 року (одним із заявників є позивач у цій справі) та на підставі рішень у цій справі.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції у незміненій та у нескасованій частині, постанова суду апеляційної інстанції частково ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним касаційні скарги слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції у незміненій і у нескасованій частині, а також постанову суду апеляційної інстанції, змінити у мотивувальних та резолютивних частинах, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди з 500 000,00 грн до 100 000,00 грн. В іншій частині судові рішення залишити без змін.
З огляду на результат касаційного оскарження, відповідно до частин першої, третьої статті 436 ЦПК України виконання судових рішень, які були зупинені до закінчення перегляду справи в касаційному порядку, необхідно поновити з урахуванням змін, внесених касаційним судом.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора, яка подана представником Синюк Ольгою Михайлівною, задовольнити частково.
Касаційну скаргу Одеської обласної прокуратури, яка подана представником Домущеєм Ігорем Валерійовичем, задовольнити частково.
Касаційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури, яка подана представником Добріковою Іриною Вікторівною, задовольнити частково.
Касаційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, яка подана представником Горнецькою Марією Вікторівною, задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року у незміненій та у нескасованій частині та постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року змінити у мотивувальних та резолютивних частинах, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди з 500 000,00 грн до 100 000,00 грн.
Поновити виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року з урахуванням змін, внесених касаційним судом.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко