ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 921/619/23	
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б.,
Якімець Г.Г.,
секретар судового засідання Бабій М.М.
явка учасників справи: 
від позивача: Деревінський І.М.;
від відповідача: Серафимов І.М.;
від третьої особи: Олексієнко В.М.,

розглянув апеляційну скаргу Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ б/н від 29.08.2025,
на рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025, суддя Шумський І.П., м.Тернопіль, повний текст рішення складено 30.07.2025,
у справі №921/619/23

за первісним позовом Кременецько - Почаївського державного історико - архітектурного заповідника, м. Кременець, Тернопільська область, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерство культури та стратегічної комунікації України, м. Київ, 
до відповідача Свято - Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ, м. Кременець, Тернопільська область, 
про зобов`язання повернути майно,

за зустрічним позовом Свято - Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ, м. Кременець, Тернопільська область, 
до відповідача Кременецько - Почаївського державного історико - архітектурного заповідника, м. Кременець, Тернопільська область,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство культури та стратегічної комунікації України, м. Київ, 
про визнання недійсним договору №5 від 03.09.2018 про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог позивача за первісним позовом. 
Кременецький-Почаївський державний історико-архітектурний заповідник звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ про зобов`язання Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ повернути Кременецько-Почаївському державному історико-архітектурному заповіднику державне нерухоме майно - приміщення пам`ятки архітектури національного значення - комплекс споруд Богоявленського монастиря (Богоявленський костел, 1760 p., Корпус келій, 1760 р., Дзвіниця, ХХст.), загальною площею 3218,0 кв.м, охоронний номер 1591 Н, реєстровий №26024191.18.АААДДЛ151, що розміщене за адресою вул. Дубенська, 2, м. Кременець Тернопільської області, шляхом вивільнення зайнятих приміщень та підписання відповідного акту приймання-передачі. 
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вказане майно є пам`яткою архітектури національного значення, належить до державної власності, а також перебуває в оперативному управлінні та на балансі позивача.
Згідно укладеного між сторонами договору №5 від 03.09.2018, спірне майно за актом приймання – передачі передано відповідачу в безоплатне користування до 03.09.2023, відповідно до п. 7.4. цього договору, 
Листом №3/1-142 від 13.06.2023 позивач повідомив відповідача про те, що дія вказаного договору не буде продовжуватись, у зв`язку з тим, що 1 лютого 2020 набув чинності Закон України “Про оренду державного та комунального майна” (№ 157-ІХ), відповідно до якого (ч.2 ст. 9) забороняється передача державного або комунального майна в безоплатне користування або позичку. 
У зв`язку з припиненням 03.09.2023 дії договору №5 від 03.09.2018, у відповідача відсутні законні підстави для користування спірним майном.
Короткий зміст позовних вимог позивача за зустрічним позовом.
Свято – Богоявленський жіночий монастир Тернопільської єпархії УПЦ (надалі – позивач за зустрічним позовом) звернувся до Господарського суду Тернопільської області з зустрічним позовом до Кременецько – Почаївського державного історико-архітектурного заповідника про визнання недійсним договору №5 від 03.09.2018 про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням виконавчого комітету Кременецької районної ради народних депутатів №252 від 14.10.1990 «Про відкриття жіночого монастиря в приміщенні Богоявленського собору» вирішено передати жіночому монастирю Богоявленський собор без пономарки.
Після реєстрації у 1991 році позивача за зустрічним позовом як юридичної особи, він продовжив володіти і користуватися Богоявленським собором. 
Розпорядженням Тернопільської обласної державної адміністрації №62 від 23.02.1999 «Про передачу вивільнених приміщень комплексу Богоявленського монастиря в користування Свято-Богоявленського Кременецького жіночого монастиря» передано в користування позивачу церкву Св. Миколая і приміщення, в якому знаходилась паталого-гістологічна лабораторія. Фактично позивачу був переданий у володіння сестринський корпус або корпус келій.
Постановою Кабінету Міністрів України № 583 від 29.05.2001 «Про Кременецько-Почаївський державний історико-архітектурний заповідник» комплекс пам`яток у містах Кременці та Почаєві Тернопільської області оголошено Кременецько-Почаївським державним історико-архітектурним заповідником з віднесенням його до сфери управління Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики.
З моменту утворення Кременецько-Почаївського державного історико - архітектурного заповідника і до 03.09.2018 позивач володів і користувався комплексом споруд Богоявленського монастиря. Ним підтверджено факт підписання 03.09.2018 з відповідачем договору №5 про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю та передачу позивачу за актом приймання – передачі від 03.09.2018 майна, вказаного в договорі. 
Позивачем зазначено, що передача нерухомого майна від відповідача до позивача відбулась фіктивно, адже, на момент передачі відповідач не мав права володіння на вищевказане майно. На момент передачі саме позивач мав право володіння і користування цим майном. Від свого права володіння нерухомим майном монастир ніколи не відмовлявся, право володіння не було припинено на будь-якій іншій законній підставі.
Тому договір №5 про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю від 03.09.2018, є фіктивним договором і не породжує жодних правових наслідків. 
На цій підставі Свято – Богоявленським жіночим монастирем Тернопільської єпархії УПЦ заявлено вимогу про визнання вказаного договору недійсним на підставі ст. 203, 215, 234 ЦК України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 первісний позов задоволено частково. Зобов`язано Свято-Богоявленський жіночий монастир Тернопільської єпархії УПЦ повернути Кременецько-Почаївському державному історико-архітектурному заповіднику державне нерухоме майно-приміщення пам`ятки архітектури національного значення - комплекс споруд Богоявленського монастиря (Богоявленський собор, 1760, корпус келій, 1760, дзвіниця, ХХ ст.), загальною площею 3218,0 кв.м,, охоронний номер 190028, реєстровий-№26024191.18.АААДДЛ151, розміщеного за адресою вул. Дубенська, 2, м. Кременець Тернопільської області. 
В задоволенні первісного позову в частині вивільнення зайнятих монастирем приміщень та підписання акту приймання - передачі відмовлено. 
В задоволенні зустрічного позову відмовлено в повному об`ємі.
Стягнуто з Свято - Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ на користь Кременецько - Почаївського державного історико - архітектурного 2 684 грн. судового збору.
Рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 за первісним позовом обґрунтоване тим, що комплекс споруд Богоявленського монастиря є пам`яткою архітектури національного значення та перебуває у державній формі власності.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №635-р від 16.11.2002 комплекс споруд Богоявленського монастиря переданий у державну власність і закріплений за Кременецько-Почаївським державним історико-архітектурним заповідником. Право державної власності зареєстровано 01.11.2021 за Міністерством культури та інформаційної політики України.
03.09.2018 між Кременецько-Почаївським державним історико-архітектурним заповідником та Свято-Богоявленським жіночим монастирем Тернопільської єпархії УПЦ укладено договір №5 про безоплатне користування нерухомим майном - комплексом споруд Богоявленського монастиря, загальною площею 3218 кв.м., строком до 03.09.2023. 
При цьому суд дійшов висновку, що спірний договір за своєю правовою природою є договором позички, оскільки передбачав саме безоплатне користування державним нерухомим майном. 
Відповідно до частини 3 статті 828 та статті 793 Цивільного кодексу України договір позички будівлі або іншої капітальної споруди строком понад три роки підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. 
Оскільки договір №5 від 03.09.2018 був укладений строком на п`ять років у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення та державної реєстрації, суд визнав його нікчемним відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України.
Суд зазначив, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його укладення та не створює жодних юридичних наслідків, а тому договір №5 від 03.09.2018 не міг бути належною правовою підставою для користування монастирем державним майном. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про відсутність у монастиря законних підстав для подальшого володіння та користування комплексом споруд Богоявленського монастиря.
Обґрунтовуючи необхідність повернення майна, суд виходив із того, що заповідник як балансоутримувач державного майна неодноразово повідомляв монастир про відсутність підстав для користування майном. 
Сам факт неповернення державного майна після припинення дії договору суд першої інстанції визнав порушенням права державної власності та права оперативного управління заповідника.
При вирішенні первісного позову суд виходив із положень статей 317, 321, 326, 387 та 391 Цивільного кодексу України щодо захисту права власності. 
У зв`язку з цим суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення негаторного позову шляхом зобов`язання монастиря повернути комплекс споруд Богоявленського монастиря, вивільнити зайняті приміщення та підписати відповідний акт приймання-передачі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи.
01.09.2025 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ б/н від 29.08.2025 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі №921/619/23, в якій останній просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення первісного позову та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі.
На думку скаржника, рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, а також із порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність у матеріалах справи доказів укладення охоронного договору на виконання рішення виконавчого комітету Кременецької районної ради народних депутатів №251 від 14.10.1990 «Про відкриття жіночого монастиря в приміщенні Богоявленського собору», яким було дозволено відкриття жіночого монастиря та передано керівництву монастиря Богоявленський собор, дзвіницю з каплицею преподобного Іова Почаївського, цвинтарну церкву Всіх святих і територію верхнього саду. 
Апелянт посилається на те, що 30.11.1990 між головним управлінням архітектури і містобудування Тернопільського облвиконкому та представниками монастиря був укладений охоронний договір №57, відповідно до якого церква і дзвіниця Богоявленського монастиря були передані монастирю у безоплатне та безстрокове користування для здійснення релігійних обрядів. 
При цьому скаржник зазначає, що вказаний договір не визнавався недійсним, не припинявся та виконувався сторонами протягом тривалого часу.
Крім того, апелянт посилається на Закон УРСР «Про свободу совісті та релігійні організації», який набрав чинності 06.06.1991, та зазначає, що 30.10.1991 Свято-Богоявленський жіночий монастир Тернопільської єпархії УПЦ був зареєстрований як юридична особа і після набуття правосуб`єктності продовжив користування Богоявленським собором та дзвіницею на підставі охоронного договору №57 від 30.11.1990. Також скаржник посилається на пункт 5 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/109 від 29.02.1996 «Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”», відповідно до якого права релігійних громад, які користувалися культовими будівлями до введення в дію зазначеного Закону, зберігаються і після набуття ними статусу юридичної особи.
Апеляційна скарга також мотивована тим, що суд першої інстанції неналежним чином дослідив обставини щодо користування та набуття монастирем права на частину приміщень корпусу келій.
25.10.1994 між управлінням архітектури Тернопільського облвиконкому та монастирем був укладений охоронно-орендний договір на використання пам`ятки архітектури, за умовами якого монастирю передано в оренду частину корпусу келій площею 730 кв.м. для проживання монахинь. Також апелянт посилається на рішення Кременецької районної ради №114 від 22.12.2000 «Про передачу об`єктів спільної власності територіальних громад району», акт приймання-передачі та технічний паспорт «Будівля сестринського корпусу — блок №1» від 05.06.2009, стверджуючи, що частина приміщень корпусу келій площею 591,5 кв.м. була передана монастирю у власність, однак суд першої інстанції належним чином не дослідив подані письмові докази та показання свідків.
Скаржник також вказує, що суд першої інстанції не врахував факт постійного проживання черниць у корпусі келій, які, на думку апелянта, є окремими суб`єктами житлових правовідносин, а отже рішення про вивільнення приміщень не може бути виконане без дотримання вимог статті 109 Житлового кодексу України та практики Європейського суду з прав людини щодо поняття «житло» у розумінні статті 8 Конвенції.
Окремо апелянт зазначає про істотні порушення норм процесуального права під час розгляду справи судом першої інстанції.
Зокрема, в апеляційній скарзі вказано, що ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 26.06.2024 справу прийнято до провадження, а ухвалою від 08.07.2024 призначено підготовче засідання на 18.07.2024. Під час підготовчого засідання, суд безпідставно закрив підготовче провадження, не розглянув подані клопотання, а саме: про врегулювання спору за участю судді, про витребування доказів та про закриття провадження у справі. 
У зв`язку з чим заявлено відвід судді, який залишено без задоволення. 
Апелянт посилається на пункт 2 частини 3 статті 277 Господарського процесуального кодексу України та практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справах «Білуха проти України» від 09.11.2006 (заява №33949/02) та «Де Куббер проти Бельгії» від 26.10.1984 (заява №9186/80), вважаючи, що наявність обґрунтованих сумнівів у неупередженості судді є самостійною підставою для скасування рішення.
Також скаржник вважає, що втручання у право на мирне володіння майном є непропорційним та здійснюється без належної легітимної мети, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справах «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява №4909/04), «Щокін проти України» від 14.10.2010 (заяви №23759/03 та №37943/06), «Beyeler v. Italy» та «Valle Pierimpiи Societа Agricola S.P.A. v. Italy» від 23.09.2014 (заява №46154/11).
03.10.2025 від Кременецько - Почаївського державного історико - архітектурного заповідника та 06.10.2025 від Міністерства культури та стратегічної комунікації України надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких останні просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги з підстав її безпідставності.
Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2025 справу №921/619/23 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 з підстав, що визначені ч.2 ст. 260 ГПК України апеляційну скаргу Свято - Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ б/н від 29.08.2025 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі №921/619/23 залишено без руху.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Свято - Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ б/н від 29.08.2025 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі №921/619/23.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.10.2025 призначено справу №921/619/23 до розгляду в судовому засіданні на 19.11.2025.
У судовому засіданні 19.11.2025 у справі №921/619/23 оголошено перерву до 28.01.2026.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 розгляд справи №921/619/23 відкладено на 11.03.2026.
Ухвалою від 11.03.2026 розгляд справи №921/619/23 відкладено на 06.05.2026.
У судове засідання 06.05.2026 всі представники сторін з`явились.
Представник Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ підтримав вимоги апеляційної скарги, навівши доводи аналогічні викладеним в ній, просив її задоволити. 
Представники Кременецько - Почаївського державного історико - архітектурного заповідника та Міністерства культури та стратегічної комунікації України заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, при цьому наводили доводи аналогічні викладеним у відзивах на апеляційну скаргу. 
Строки розгляду справи в суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.
Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (стаття 269 ГПК України). 
Рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 оскаржується відповідачем (за первісним позовом) в частині задоволення первісного позову.
Апеляційний суд, розглянув в судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача, дійшов висновку про залишення її без задоволення з таких підстав
Предметом первісного позову є вимога Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника про повернення Свято-Богоявленським жіночим монастирем державного нерухомого майна — комплексу споруд Богоявленського монастиря — шляхом звільнення приміщень і підписання акта приймання-передачі.
Предметом зустрічного позову є вимога Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ про визнання недійсним договору №5 від 03.09.2018 про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю.
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 в частині задоволення первісних позовних вимог про зобов`язання повернути майно. 
Як встановлено судами, розпорядженням Кабінету Міністрів України №635-р від 16.11.2002 "Про передачу пам`яток архітектури та містобудування до сфери управління Держбуду" прийнято пропозицію Держбуду, погоджену з Тернопільською облдержадміністрацією, Кременецькою районною та Кременецькою міською радами, Мінекономіки, Мінфіном, Фондом державного майна та Держкомстатом, про передачу пам`яток архітектури та містобудування: із спільної власності територіальних громад Кременецького району і територіальної громади м. Кременця у державну власність з віднесенням до сфери управління Держбуду за переліком згідно з додатком 1; із сфери управління Тернопільської облдержадміністрації до сфери управління Держбуду за переліком згідно з додатком 2.
Згідно додатку 2 до переліку майна включено комплекс споруд Богоявленського монастиря (Богоявленський костел, 1760 рік, корпус келій, 1760 рік, дзвіниця, XX століття), за адресою вул. Дубенська, 2. 
Створеною відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №635-р від 16.11.2002 комісією, 28.01.2003 проведено обстеження комплексу споруд Богоявленського монастиря за адресою: вул. Дубенська, 2, м. Кременець Тернопільської області, який Управлінням містобудування та архітектури Тернопільської ОДА передається Кременецько-Почаївському державному історико-архітектурному заповіднику (позивачу за первісним позовом), встановивши придатність майна до подальшого використання та склавши акт приймання – передачі, затверджений 11.02.2003 головою Держбуду України.
Постановою Кабінету Міністрів України №1699 від 29.10.2003 "Про затвердження Типового договору про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю затверджено Типовий договір про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю.
Розпорядженнями Кабінету Міністрів України №1419-р від 27.12.2019 «Деякі питання управління Міністерством культури та інформаційної політики об`єктами державної власності» та № 53-р від 23.01.2020, із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 23.03.2020 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України щодо діяльності Міністерства культури та інформаційної політики» Кременецько-Почаївський державний історико-архітектурний заповідник віднесено до сфери управління Міністерства культури та інформаційної політики України.
З наявного в матеріалах справи витягу №283231117 від 05.11.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 01.11.2021 до реєстру за №44876005 внесено запис про право державної власності за Міністерством культури та інформаційної політики України на комплекс споруд Богоявленського монастиря XVIII ст., загальною площею 3218 кв. м., до складу якого входить корпус келій -1831 кв. м., собор -417 кв. м., підвали -863,2 кв. м, дзвіниця -105,8 кв. м., за адресою Тернопільська область, м. Кременець, вул. Дубенська, 2.
Наказом Міністерства культури та інформаційної політики України № 1847 від 27.05.2020 затверджено нову редакцію Положення про Кременецько-Почаївський державний історико-архітектурний заповідник (надалі - Положення), відповідно до п. 6.1, п. 6.2, п. 6.10 якого майно заповідника складається з основних фондів, матеріальних та нематеріальних активів, інших матеріальних цінностей, вартість яких відображається в самостійному балансі. Майно заповідника є державною власністю і закріплене за ним на праві оперативного управління. Майно, передане заповіднику, використовується відповідно до мети і завдань, визначених цим Положенням. Заповідник не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законодавством.
03.09.2018 між Кременецько-Почаївським державним історико-архітектурним заповідником (надалі - балансоутримувачем), в особі директора Микулича В.В., який діє на підставі Положення про заповідник, затвердженого міністерством культури України №442 від 07.05.2012 та Свято - Богоявленським жіночим монастирем Тернопільської єпархії УПЦ, в особі ігумені Маріоніли (Панасюк) (надалі - користувачем), яка діє на підставі статуту укладено договір №5 про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю (надалі - договір).
Відповідно до п. 1.1 договору балансоутримувач передає, а користувач приймає у безоплатне користування державне майно: приміщення пам`ятки архітектури національного значення комплекс споруд Богоявленського монастиря (Богоявленський костел, 1760 p., корпус келій, 1760 р., дзвіниця, ХХст.), загальною площею 3218,0 кв.м, охоронний номер 1591 Н, реєстровий №26024191.18.АААДДЛ151, розміщене за адресою вул. Дубенська, 2, м. Кременець, Тернопільська область.
Склад і вартість майна, що передається користувачу згідно з цим договором визначені відповідно до балансу-передавального, станом на 01.11.2017 (на дату проведення інвентаризації майна).
Згідно з п.1.2 договору майно передається в користування виключно під культові споруди – діючий храм для богослужінь, келій – житлові, та дзвіниця Свято-Богоявленського жіночого монастиря.
Для передачі і повернення майна сторони утворюють комісію, головою якої призначається представник балансоутримувача (п. 2.1 договору).
У п. 2.2 договору передбачено, що набуття права користування майном виникає з моменту підписання сторонами акта приймання - передавання майна, який є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до п. 2.3 договору майно вважається повернутим балансоутримувачу з дати підписання сторонами акта приймання - передавання.
Згідно з п. 3.8 договору користувач зобов`язався у разі припинення дії цього договору повернути орендоване майно в належному стані, не гіршому ніж під час передачі його у користування, з урахуванням фізичного зносу, або у стані, обумовленому цим договором. 
У п. 5.2 договору зазначено, що в зв`язку з тим, що майно, яке передається в оренду, є пам`яткою архітектурної спадщини, користувач зобов`язаний забезпечувати збереження пам`ятки відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини" та умов охоронного договору укладеного власником (балансоутримувачем) пам`ятки з відповідним органом охорони культурної спадщини 15.02.2017 б/н.
У п. 7.4 договору обумовлено, що цей договір укладено строком на 5 років, який набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 03.09.2023. Дія договору може бути продовжена за згодою сторін.
Відповідно до умов розділу 8 договору додатком до цього договору є акт приймання -передачі нерухомого майна.
Згідно акту приймання-передачі нерухомого майна від 03.09.2018 балансоутримувач передав у строкове безоплатне користування користувачу державне майно, яке є предметом договору №5 від 03.09.2018 про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю.
Балансоутримувач у листі №3/1-142 від 13.06.2023 повідомив користувача про закінчення терміну дії договору 03.09.2023 та відсутність намірів у балансоутримувача щодо його продовження у зв`язку із змінами у законодавстві.
Надалі, балансоутримувач звернувся з листами № 3/1-186 від 08.08.2023 та №3/2-198 від 24.08.2023 до користувача, в яких повторно повідомив про закінчення терміну дії договору 03.09.2023, просив передати майно та вказав на необхідність забезпечення присутності представника останнього при складанні акту приймання-передачі майна 04.09.2023 о 10.00 год.
Відповідно до умов п. 2.1 договору, 01.09.2023 балансоутримувачем видано наказ №78 про створення комісії щодо повернення майна.
04.09.2023 комісією складено акт про відмову у поверненні майна користувачем після закінчення дії договору.
Відповідно до поданих відповідачем та прийнятих до розгляду судом першої інстанції доказів убачається, що за результатом розгляду листа №129 від 01.10.1990 намісника Свято - Успенської Почаївської Лаври про дозвіл на розташування в Богоявленському соборі та дзвіниці діючого жіночого монастиря 14.10.1990 виконавчим комітетом Кременецької районної ради народних депутатів прийнято рішення № 251 (№252) «Про відкриття жіночого монастиря в приміщенні Богоявленського собору», відповідно до якого дозволено Свято-Успенській Почаївській Лаврі відкрити в приміщенні Богоявленського собору жіночий монастир та передати керівництву жіночого монастиря: Богоявленський собор без пономарки; дзвіницю з каплицею преподобного Іова Почаївського; цвинтарну церкву всіх святих; територію верхнього саду, площею 0,28 га. Рішенням передбачено, що інші будівлі, що належали колишньому жіночому монастирю будуть передані при переході лікарні в нове приміщення. Як встановлено судами майно, щодо якого виник спір у власність відповідачу не передавалося.
На виконання рішення виконавчого комітету Кременецької районної ради народних депутатів №251 від 14.10.1989, №134 від 15.05.1990 між Головним управлінням архітектури і містобудування Тернопільського облвиконкому (надалі - держорганом) та ієромонахом Галактіоном, скарбником інокинею Марією, ієродіяконом Мелетієм (надалі - користувачем) 30.11.1990 як уповноваженими особами укладено охоронний договір №57 (надалі – охоронний орган) на передачу пам`ятки архітектури, що є у державній власності, за умовами п.1 якого держорган передав, а користувач прийняв в безоплатне користування пам`ятки архітектури - церкву і дзвіницю Богоявленського монастиря з метою використання приміщень цієї пам`ятки для здійснення релігійних обрядів.
Відповідно до п. 3 охоронного договору користувач бере на себе повну відповідальність за збереження пам`ятки архітектури і зобов`язується використовувати приміщення виключно за призначенням, зазначеним у п. 1 охоронного договору, відповідно до встановленого для цього приміщення режиму використання.
У п.п. "в" п. 4 охоронного договору зазначено, що користувач повинен не заселяти приміщення пам`ятки і інших розміщених на її території споруд жильцями для проживання як тимчасового, так і постійного характеру, за виключенням спеціально призначених під жито приміщень для проживання сторожів і церковного причту за окремим застереженням для них в окремих умовах.
Відповідно до свідоцтва серії №А00 №662730 про державну реєстрацію юридичної особи Свято–Богоявленський жіночий монастир Тернопільської єпархії УПЦ як юридична особа зареєстрований 30.10.1991, номер запису про включення відомостей про юридичну особу до ЄДР 16401200000000278.
Така ж інформація міститься у відповіді №226014 від 14.09.2023 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань.
25.10.1994 між Управлінням архітектури облвиконкому (надалі - держорганом) і Богоявленським жіночим монастирем (надалі - орендарем) укладено охоронно-орендний договір (надалі – охоронно–орендний договір) на використання пам`ятки архітектури, відповідно до умов п. 1 якого держорган здав, а "орендар" прийняв в орендне користування пам`ятку архітектури для використання її під Богоявленський монастир/площа 730 кв. м.: 1 поверх – 185 кв. м.; 2 поверх – 545 кв. м./ житло монахів.
Відповідно до п. 3 охоронно-орендного договору строк оренди становить з 01.11.1994 до 30.12.1999. 
Згідно п.п. "в" п. 8 охоронно-орендного договору орендар повинен не заселяти приміщення пам`ятки для проживання як тимчасового, так і постійного характеру. 
Свято - Богоявленським жіночим монастирем Тернопільської єпархії УПЦ у довідці №14 від 01.02.2024 наведено перелік з 50 осіб, які, станом на 03.09.2018, постійно проживали в сестринському корпусі - блоці №1 (корпус келій, 1760 року) за адресою: Тернопільська область, м. Кременець, вул. Дубенська, 2.
В якості доказу цього монастирем долучено до матеріалів справи Домову книгу для прописки громадян, які проживають у Кременецькому Богоявленському жіночому монастирі. 
Розпорядженням Тернопільської обласної державної адміністрації №62 від 23.02.1999 "Про передачу вивільнених приміщень комплексу Богоявленського монастиря в користування Свято - Богоявленського Кременецького жіночого монастиря" передано в користування позивачу за зустрічним позовом церкву Св. Миколая і приміщення, в якому знаходилась паталого-гістологічна лабораторія (п. 1 розпорядження). 
У п.2 розпорядження керівництву Свято-Богоявленського Кременецького жіночого монастиря зазначено про необхідність укладення з Управлінням містобудування та архітектури облдержадміністрації охоронно - орендного договору на користування переданими приміщеннями, які є пам`яткою архітектури державного значення. 
Такий договір монастирем не укладався.
Матеріали справи містять копію виготовленого у 2009 році Кременецьким районним комунальним бюро технічної інвентаризації технічного паспорта на будівлю сестринського корпусу – блок №1 Кременецького Свято-Богоявленського жіночого монастиря по вул. Дубенська, 2 у м. Кременець.
У липні 2023 року монастир звернувся до РВ ФДМ України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях з листом №1/07 від 07.07.2023, з проханням про включення до Переліку другого типу комплексу споруд Богоявленського монастиря, у зв`язку з наміром орендувати це майно.
У відповідь на таке звернення РВ ФДМ України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях у листі №17-112-01083 від 14.07.2023 повідомлено монастир про порядок реалізації заявником такого наміру. 
У вересні 2023 року мало місце звернення монастиря до власника майна Міністерства культури та інформаційної політики України з проханням погодити передачу майна у безоплатне користування строком на 5 років.
У відповідь на таке звернення Міністерством культури та інформаційної політики України у листі №06/35/7649-23 від 07.09.2023 повідомило про внесення змін до законодавства щодо оренди державного та комунального майна, у зв`язку з чим заборонено передачу такого майна у безоплатне користування, а особи, стосовно яких застосовано спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) відповідно до Закону України "Про санкції", а також пов`язані з ними особи, не можуть бути орендарями.
Відповідно до положень статті 2 ГПК України, статтей 15,16 ЦК України, статті 20 ГК України кожна особа має право на захист свого цивільного (господарського) права (законного інтересу) в разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі в судовому порядку. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Позовні вимоги первісного позову про повернення майна, шляхом вивільнення зайнятих приміщень та підписання акту приймання - передачі обґрунтовані Кременецько-Почаївським державним історико-архітектурним заповідником відсутністю у Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ належних правових підстав для подальшого користування Комплексом споруд Богоявленського монастиря після припинення дії Договору №5 від 03.09.2018 про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником позивача за первісним позовом було уточнено, що з урахуванням заяви про зміну підстав позову у даному випадку заявлено негаторний позов, спрямований на усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження державним майном.
Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
У статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України закріплений принцип непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 325 ЦК України встановлено, що суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.
Згідно з ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Комплекс споруд Богоявленського монастиря на праві державної власності зареєстровано за Міністерством культури та інформаційної політики України.
Право державної власності на спірний об`єкт підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №283231117 від 05.11.2021, відповідно до якого 01.11.2021 за Міністерством культури та інформаційної політики України зареєстровано право державної власності на Комплекс споруд Богоявленського монастиря XVIII ст. загальною площею 3218 кв.м., до складу якого входять корпус келій, собор, підвали та дзвіниця. Вказаний запис є чинним, не скасованим та у встановленому законом порядку не оспорений.
Відповідно до частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.
Залежно від характеру посягання на права власника і змісту захисту, який надається власнику, виділяються речово-правові та зобов`язально-правові засоби захисту права власності.
Речові засоби захисту права власності та інших речових прав покликані захищати ці права від безпосереднього неправомірного впливу будь-яких осіб. До речово-правових позовів належать: вимоги до незаконного володільця про витребування майна (віндикаційний позов); вимоги власника щодо усунення порушень права власності, які не пов`язані з володінням (негаторний позов); вимоги власника про визнання права власності.
Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
При цьому доводи апеляційної скарги про існування у монастиря самостійного речового права на спірне майно спростовуються, встановленими обставинами на підставі доказів, що підтверджують волевиявлення обох сторін на передачу майна в безкоштовне користування, а саме 03.09.2018 Свято-Богоявленський жіночий монастир Тернопільської єпархії УПЦ добровільно уклав із Кременецько-Почаївським державним історико-архітектурним заповідником Договір №5 про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю, та підписав акт приймання-передачі майна. 
Укладення зазначеного договору підтверджує те, що відповідачу було відомо, що майно яким вони користуються відноситься до державної форми власності, повноважень заповідника як балансоутримувача, а також строкового характеру користування майном.
Захист права власності врегульований главою 29 Цивільного кодексу України. Зокрема, захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений статтею 391 зазначеного Кодексу, згідно з якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.
Верховний Суд неодноразово (зокрема в постановах від 17.04.2018 у справі №924/623/16, від 29.08.2019 у справі №910/551/18) звертав увагу, що звернутися з передбаченим наведеною нормою негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем може бути лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.
З урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Проте, за встановленими обставинами справи судами встановлено, що спірне майно не було зареєстроване як речове право за відповідачем.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
Підставою негаторного позову є належне позивачу право користування і розпорядження майном, а також обставини, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.
Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то відпадає і підстава для пред`явлення негаторного позову. Власник має право у даному випадку вимагати лише відшкодування збитків або застосувати інший спосіб захисту свого права. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами. Подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 916/1666/18.
Умовами подання негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця). Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.07.2019 у справі №926/3881/17.
У даному випадку всі необхідні умови для пред`явлення негаторного позову є наявними, оскільки право державної власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за державою Україна в особі Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, майно перебуває на праві оперативного управління Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника, а монастир продовжує фактичне користування майном без належної правової підстави, чим створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження державним майном.
Право власності як абсолютне право має захищатися лише у разі доведення самого факту порушення. Тому встановлення саме зазначених вище обставин належить до предмета доказування у справах за такими позовами. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №909/392/1, від 27.05.2020 у справі № 910/1310/19.
Відповідно до Списку пам`ятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 24.08.1963 № 970 «Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР» (охоронний номер 1591) Комплекс споруд Богоявленського монастиря взято на облік як пам`ятку архітектури.
Згідно з п. 3 Прикінцеві положення Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти, включені до списків переліків пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
Абзацом 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що пам`ятка культурної спадщини це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Зазначений комплекс споруд включений до Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України від 23.09.2008 № 574-VI (охоронний номер 1591).
Також, Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 14.03.2025 "Про внесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України" внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України об`єкти культурної спадщини національного значення згідно з переліком, що додається (п. 1 Постанови) та виключено із cписку пам`ятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 24 серпня 1963 р. № 970 “Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР”, пам`ятники згідно з додатком у зв`язку з їх внесенням до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (п.2 Постанови).
Відповідно до змісту Постанови Кабінету Міністрів України №295 від 14.03.2025 пам`ятці архітектури - Комплексу споруд Богоявленського монастиря 1760-1914 р.р. присвоєно охоронний номер №190028.
Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджує, що вищевказаний об`єкт з 01.11.2021 зареєстрований на праві державної власності за Міністерством культури та інформаційної політики України.
Постановою Кабінету Міністрів України №1028 від 06.09.2024 Міністерство культури та інформаційної політики України перейменовано на Міністерство культури та стратегічних комунікацій України.
Отже, вказане майно може перебувати лише в державній власності в силу вимог цивільного законодавства.
Матеріалами справи підтверджується та визнається сторонами, що станом на час звернення Кременецько – Почаївського державного історико - архітектурного заповідника з позовом до суду та станом на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції Комплекс споруд Богоявленського монастиря і надалі перебуває у фактичному користуванні Свято - Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ.
В матеріалах справи №921/619/23 відсутні докази реєстрації за Свято-Богоявленським жіночим монастирем Тернопільської єпархії УПЦ права власності на спірне майно чи іншого речового права.
Частиною 2 статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" в чинній редакції передбачає, що релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами. Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.
За змістом цієї статті культові будівлі і майно передаються релігійним організаціям на підставі договору.
Окремими правочинами оформлюються відносини землекористування та охорони пам`яток культури. 
Як правильно встановлено місцевим господарським судом, монастирем не надано правоустановчих документів (в розумінні ЦК України та Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації") на право власності чи користування згаданим у позові майном.
Не є такими доказами: 
- рішення № 251 (№252) від 14.10.1990 Виконавчого комітету Кременецької районної ради народних депутатів «Про відкриття жіночого монастиря в приміщенні Богоявленського собору», відповідно до змісту якого дозволено Свято-Успенській Почаївській Лаврі відкрити в приміщенні Богоявленського собору жіночий монастир та передати керівництву жіночого монастиря: Богоявленський собор без пономарки; дзвіницю з каплицею преподобного Іова Почаївського; цвинтарну церкву всіх святих; територію верхнього саду, площею 0,28 га. Рішенням передбачено, що інші будівлі, що належали колишньому жіночому монастирю будуть передані при переході лікарні в нове приміщення.
Оскільки, станом на момент прийняття вказаного рішення діяв Указ Президії Верховної Ради Української РСР №1488-ІХ від 01.11.1976 "Про затвердження Положення про релігійні об`єднання в Українській РСР".
Відповідно до пункту "б" статті 10 вказаного Указу віруючі, що утворили релігійне об`єднання, мають право одержувати в безплатне користування молитовну споруду і культове майно за рішенням виконавчого Комітету обласної, міської (міст Києва і Севастополя) Ради народних депутатів.
У 1991 році прийнято Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" №988-ХІІ від 23.04.1991. 
Постановою Верховної Ради Української РСР №988-ХІ від 23.04.1991 Про порядок введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", у п. 1, п. 2 якої постановлено ввести в дію Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" №987- ХІІ від 23.04.1991 з дня його опублікування. До приведення законодавства України у відповідність із Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації" застосовуються чинні акти законодавства України, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Пункт 6 Постанови Верховної Ради УРСР №988-ХІ від 23.04.1991 передбачав Кабінету Міністрів Української РСР разом з Урядом Кримської АРСР, виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів забезпечити відповідно до Закону Української РСР "Про свободу совісті та релігійні організації" (987-12) повернення у власність чи передачу в безоплатне користування релігійним громадам культових будівель і майна з обов`язковим урахуванням прав як тих релігійних громад, що були власниками цих будівель і майна на момент їх переходу у власність держави, так і тих, які користуються ними в даний час.
Пунктом 8 Постанови Верховної Ради УРСР №988-ХІ від 23.04.1991 визнано такими, що втратили чинність з дня введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації": 
- Указ Президії Верховної Ради Української РСР від 01.11.1976 "Про затвердження Положення про релігійні об`єднання в Українській РСР" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1976 р., N 46, ст.420, N 48, ст.450; 1981 р., N 38, ст.629; 1990 р., N 42, ст.582);
- Закон Української РСР від 27.11.1981 "Про затвердження указів Президії Верховної Ради Української РСР про внесення змін і доповнень до деяких законодавчих актів Української РСР" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1981 р., N 49, ст.840) у частині затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 9 вересня 1981 року "Про внесення змін і доповнень до Положення про релігійні об`єднання в Україні".
Станом на 14.10.1990 Свято-Богоявленський жіночий монастир Тернопільської єпархії УПЦ не був зареєстрований як юридична особа. 
Державна реєстрація монастиря як юридичної особи відбулась 30.10.1991, тобто через один рік після прийняття рішення.
Частина 2 статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (в редакції на момент реєстрації монастиря як юридичної особи) передбачала, що культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями виконавчих комітетів обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів, а в Кримській АРСР - Уряду Кримської АРСР.
Отже, як чинний на момент прийняття рішення № 251 (№252) від 14.10.1990 виконавчого комітету Кременецької районної ради народних депутатів, так і чинний на момент утворення монастиря як юридичної особи порядок отримання релігійною організацією у користування молитовної споруди передбачав наявність рішення виконавчого Комітету обласної, міської (міст Києва і Севастополя) Ради народних депутатів, а не районної як у даному випадку.
Наведене вказує про перевищення виконавчим комітетом Кременецької районної ради народних депутатів своїх повноважень при прийнятті рішення № 251 (№252) від 14.10.1990.
Матеріали справи не містять і доказів укладення на його виконання договору на користування молитовною спорудою;
- охоронно-орендний договір від 25.10.1994, укладений між Управлінням архітектури облвиконкому і Богоявленським жіночим монастирем припинив свою дію 30.12.1999, у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено. Доказів продовження його дії монастирем не надано. 
Чинна на момент укладення вказаного договору редакція частини 2 статті 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачала, що культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим. 
Серед підстав для укладення вказаного договору нема посилання на рішення Тернопільської ОДА;
- Розпорядження Тернопільської обласної державної адміністрації №62 від 23.02.1999 "Про передачу вивільнених приміщень комплексу Богоявленського монастиря в користування Свято - Богоявленського Кременецького жіночого монастиря", окремим пунктом 2 якого керівництву Свято-Богоявленського Кременецького жіночого монастиря зазначено про необхідність укладення з Управлінням містобудування та архітектури облдержадміністрації охоронно - орендного договору на користування переданими приміщеннями, які є пам`яткою архітектури державного значення. 
На виконання умов п.2 Розпорядження Тернопільської ОДА №62 від 23.02.1999 відповідний договір не укладався. 
Таким чином, розпорядження Тернопільської обласної державної адміністрації №62 від 23.02.1999 саме по собі не створило у монастиря права користування державним майном, оскільки передбачало необхідність укладення окремого охоронно-орендного договору, який сторонами укладений не був. Окрім того охоронний договір не є правовстановлюючим договором на підставі якого у відповідача виникло б речове право на спірне майно.
Рішення Кременецької районної ради №114 від 22.12.2000 "Про передачу об`єктів спільної власності територіальних громад району", відповідно до якого передано із спільної власності територіальних громад району у власність Свято-Богоявленського Кременецького жіночого монастиря будівлі і споруди, які належали Кременецькій центральній районній лікарні згідно з додатком №1. 
Згідно з додатком №1 від 22.12.2000 до будівель і споруд, що знаходяться на території Свято-Богоявленського Кременецького жіночого монастиря і передаються в його власність із спільної власності територіальних громад району Кременецької центральної районної лікарні належать: 1. Спеціальне відділення №1; 2. Організаційно-методичний відділ; 3. Відділ швидкої допомоги; 4. Складські приміщення; 5. Клуб; 6. Бібліотека.
У вказаному рішенні, з урахуванням додатку, не згадується нерухоме майно, про яке йдеться у справі.
В протилежному випадку (як йшлося вище) районна рада перевищила б свої повноваження (ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації").
Отже, рішення Кременецької районної ради №114 від 22.12.2000 не підтверджує передачу у власність монастиря Комплексу споруд Богоявленського монастиря як пам`ятки архітектури національного значення та не може вважатися правовстановлюючим документом щодо спірного майна; 
- не є правовстановлюючими документами на майно виготовлений на замовлення монастиря у 2009 році Кременецьким районним комунальним бюро технічної інвентаризації технічний паспорт на будівлю сестринського корпусу – блок №1 Кременецького Свято-Богоявленського жіночого монастиря по вул. Дубенська, 2 у м. Кременець та Домова книга, а також охоронний договір №57 від 30.11.1990, охоронно-орендний договір від 25.10.1994. 
Матеріали справи містять докази звернення у липні 2023 року монастиря до РВ ФДМ України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях у листі №1/07 від 07.07.2023 про включення до Переліку другого типу комплексу споруд Богоявленського монастиря, у зв`язку з наміром орендувати це майно.
У відповідь на таке звернення РВ ФДМ України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях у листі №17-112-01083 від 14.07.2023 повідомлено монастир про порядок реалізації заявником такого наміру. 
Надалі, у вересні 2023 року мало місце звернення монастиря до власника майна Міністерства культури та інформаційної політики України з проханням погодити передачу майна у безоплатне користування строком на 5 років.
У відповідь на таке звернення Міністерством культури та інформаційної політики України у листі №06/35/7649-23 від 07.09.2023 повідомило про внесення змін до законодавства щодо оренди державного та комунального майна, у зв`язку з чим заборонено передачу такого майна у безоплатне користування, а особи, стосовно яких застосовано спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) відповідно до Закону України "Про санкції", а також пов`язані з ними особи, не можуть бути орендарями.
Вказані звернення монастиря не мали наслідком укладення договору, на підставі якого той би міг здійснювати користування майном. 
Окрім того, варто зазначити, що сам факт звернення монастиря у липні та вересні 2023 року до Регіонального відділення Фонду державного майна України та Міністерства культури та інформаційної політики України щодо передачі спірного майна в оренду або безоплатне користування свідчить про визнання самим монастирем відсутності у нього речового права чи безстрокового права користування державним майном.
Верховним Судом у постанові від 18.01.2018 у справі №910/12017/17 наведено позицію про те, що власник-орендодавець захищений правом вибору, здавати або не здавати своє майно в оренду.
Наявна між сторонами справи переписка вказує про відсутність у позивача наміру продовжувати з відповідачем договірні відносини щодо користування спірним майном.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подані монастирем на підтвердження своїх заперечень докази не є належними та допустимими доказами, на підставі яких можна встановити перебування вказаного майна у власності монастиря або на іншій правовій підставі. 
Доводи відповідача про наявність у нього прав на спірне майно суперечать його діям, зокрема, щодо укладення договору №5 від 03.09.2018.
Верховний Суд у своїй практиці послідовно застосовує доктрину заборони суперечливої поведінки, яка ґрунтується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основу якої покладено принцип добросовісності, складовою якого є, зокрема, заборона суперечливої поведінки та заборона зловживання процесуальними правами. Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає в тому, щоб перешкодити стороні отримати переваги та вигоду від її недобросовісних дій.
Одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своєї позиції, якщо її попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопеля). Під принципом естопеля розуміється неможливість суперечливої (непослідовної) поведінки, яка може проявлятися як в матеріальних правовідносинах, так і в судовому процесі. Найчастіше процесуальний естопель знаходить свій вияв під час оскарження судових рішень і може полягати в тому, що сторона радикально змінює свою правову позицію у справі в порівнянні з правовою позицію у суді попередньої інстанції. Юридичним наслідком принципу естопеля є втрата права, за захистом якого сторона звернулася до суду, в зв`язку з оцінкою судом фактичної поведінки сторони та її добросовісності.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці також застосовував принцип "естопель", тобто принцип, який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі ("Хохліч проти України", заява № 41707/98).
З врахуванням викладенеого, доводи апеляційної скарги про існування у монастиря права власності або безстрокового права користування спірним майном суперечать попередній поведінці самого апелянта, який укладав договір користування державним майном, звертався із заявами про оренду та просив повторно передати це майно у користування.
У цій справі право Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника на позов підтверджується наступним: 
- Розпорядженням Кабінету Міністрів України №635-р від 16.11.2002 "Про передачу пам`яток архітектури та містобудування до сфери управління Держбуду" прийнято пропозицію Держбуду, погоджену з Тернопільською облдержадміністрацією, Кременецькою районною та Кременецькою міською радами, Мінекономіки, Мінфіном, Фондом державного майна та Держкомстатом, про передачу пам`яток архітектури та містобудування: із спільної власності територіальних громад Кременецького району і територіальної громади м. Кременця у державну власність з віднесенням до сфери управління Держбуду за переліком згідно з додатком 1; із сфери управління Тернопільської облдержадміністрації до сфери управління Держбуду за переліком згідно з додатком 2.
Згідно додатку 2 до переліку майна включено Комплекс споруд Богоявленського монастиря (Богоявленський костел, 1760 рік, Корпус келій, 1760 рік, Дзвіниця, XX століття), за адресою вул. Дубенська, 2; 
- створеною відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України №635-р від 16.11.2002 комісією 28.01.2003 проведено обстеження Комплексу споруд Богоявленського монастиря за адресою: вул. Дубенська, 2, м. Кременець Тернопільської області, який належить Управлінню містобудування та архітектури Тернопільської ОДА і передається Кременецько-Почаївському державному історико-архітектурному заповіднику, встановивши придатність майна до подальшого використання та склавши акт приймання – передачі, затверджений 11.02.2003 головою Держбуду України;
- відповідно до п. 1.4, п. 3.1, п. 6.1, п. 6.2 Положення про Кременецько-Почаївський державний історико -архітектурний заповідник, заповідник є об`єктом державної власності, перебуває у сфері управління Міністерства культури та інформаційної політики України. Заповідник є юридичною особою. Права і обов`язки юридичної особи заповідник набуває з дня його державної реєстрації. Майно заповідника складається з основних фондів, матеріальних та нематеріальних активів, інших матеріальних цінностей, вартість яких відображається в самостійному балансі. Майно заповідника є державною власністю і закріплене за ним на праві оперативного управління;
- 01.11.2021 спірне майно як державну власність зареєстровано за Міністерством культури та інформаційної політики України, яким підтверджено, що це майно перебуває на балансі та в оперативному управлінні заповідника.
Як встановлено судами, у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/1015/25 за позовом Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника, про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Провадження у справі №910/1015/25 відкрито 03.02.2025.
Позовні вимоги мотивовані тим, що об`єкт нерухомого майна: приміщення, загальною площею 591,5 кв.м., за адресою: Тернопільська обл., м. Кременець, вул. Дубенська, буд. 2, вибув з володіння позивача в результаті реєстраційних дій відповідача, що призвело до звернення позивача до господарського суду з вимогою про витребування такого об`єкту нерухомого майна з чужого незаконного володіння.
Станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції - 24.07.2025, провадження у справі №910/1015/25 не було завершене, рішення по суті спору не ухвалено. Отже, станом на 24.07.2025 відсутнє судове рішення, яке набрало законної сили, та містило б встановлені обставини щодо наявності у монастиря прав на вказане майно. 
Безпідставними є і посилання апелянта на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Так, у рішенні ЄСПЛ у справі "Стретч проти Сполученого Королівства", Європейський суд з прав людини зазначив, що законними очікуваннями є очікування на законних підставах, наприклад продовження терміну дії договору оренди, і це очікування є складовою частиною права власності заявника, наданого йому за договором оренди в розумінні зазначеної статті. ЄСПЛ дійшов висновку про те, що заявник мав право очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати, в цілях застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.
Монастир не довів наявності будь-яких «правомірних очікувань» чи «законних сподівань» на подальше безоплатне користування державним майном після завершення строку дії Договору №5 від 03.09.2018. На відміну від обставин справи «Стретч проти Сполученого Королівства», у даному випадку власник майна прямо повідомив про відсутність наміру продовжувати правовідносини користування, а законодавство після внесення змін до Закону України «Про оренду державного та комунального майна» взагалі забороняє передачу державного майна у безоплатне користування.
При цьому предметом цього спору є виключно захист права державної власності на об`єкт культурної спадщини національного значення. Спір не стосується права відповідача на свободу віросповідання чи здійснення релігійної діяльності. Тому твердження апеляційної скарги про дискримінацію або втручання у свободу совісті не ґрунтуються на предметі та фактичних обставинах спору.
За відсутності у Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ правовстановлюючих документів, зареєстрованого речового права або чинного договору користування спірним майном, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника щодо повернення державного нерухомого майна – Комплексу споруд Богоявленського монастиря, розташованого за адресою: вул. Дубенська, 2, м. Кременець Тернопільської області.
Твердження апеляційної скарги про проживання черниць у келіях також не спростовують законності рішення суду першої інстанції. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав спірний об`єкт є нежитловою пам`яткою архітектури. Більше того, охоронно-орендний договір від 25.10.1994 прямо забороняв заселення приміщень пам`ятки для постійного проживання. Реєстрація місця проживання сама по собі не створює речових прав на нерухоме майно та не може бути підставою для невиконання обов`язку щодо повернення державного майна після припинення договору користування.
Доводи апеляційної скарги щодо упередженості судді першої інстанції та порушення процесуальних норм є декларативними та зводяться виключно до незгоди апелянта з прийнятими судом процесуальними рішеннями. Сам по собі факт відмови у задоволенні окремих клопотань чи закриття підготовчого провадження не свідчить про упередженість суду та не може бути самостійною підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться переважно до посилань на тривале фактичне користування спірним майном та історичні обставини діяльності монастиря, однак не підтверджують наявності у апелянта зареєстрованого речового права, чинного договору користування чи іншої належної правової підстави для подальшого використання Комплексу споруд Богоявленського монастиря. Доводи апеляційної скарги про наявність у монастиря чинного права користування спірним майном спростовуються, зокрема, встановленою судом нікчемністю Договору №5 від 03.09.2018, відсутністю інших правовстановлюючих документів та відсутністю зареєстрованого речового права на Комплекс споруд Богоявленського монастиря. 
Апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовуються дослідженими матеріалами справи, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами, а також правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції. Натомість заперечення позивача та третьої особи на стороні позивача, викладені у відзивах на апеляційну скаргу, узгоджуються з фактичними обставинами справи та підтверджуються належними і допустимими доказами.
З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі №921/619/23 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним, обґрунтованим і таким, що відповідає встановленим у справі обставинам, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
Варто зазначити, що оскаржуваним рішенням у справі №921/619/23 за результатами розгляду зустрічного позову встановлено нікчемність Договору №5 від 03.09.2018 про безоплатне користування релігійною громадою нерухомим майном, що є державною власністю.
Рішення місцевого господарського суду в частині встановлення нікчемності вищевказаного договору жодною зі сторін не оскаржувалось.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначений договір є нікчемним в силу вимог закону, а тому не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Нікчемний правочин є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття / зміни / встановлення / припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою відповідно до свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18.04.2024 у справі № 915/1567/21, від 18.09.2024 у справі №904/1710/23, від 11.07.2024 у справі № 905/1081/23.
Отже, в цьому випадку відсутня правова підстава для користування монастирем Комплексом споруд Богоявленського монастиря (собором, дзвіницею, келіями).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 прийнято з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи, викладені в апеляційній скарзі, та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, посилання на норми матеріального права базуються на неправильному ним розумінні цих норм права.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Судові витрати.
У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ б/н від 29.08.2025 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.07.2025 у справі №921/619/23 – залишити без змін.
Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.