ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року

м. Київ

справа № 760/6567/23
провадження № 61-13418св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційнускаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року у складі судді Аксьонової Н. М. та постанову Київського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, про виселення без надання іншого житлового приміщення.
Позов мотивовано тим, що багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 травня 2015 року № 279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації» передано в господарське відання підприємства.
Предметом діяльності КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», згідно із статутом, є утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності міста Києва, на договірних засадах у встановленому порядку.
Квартира АДРЕСА_2 , є двокімнатною, жилою площею 30,1 кв. м, загальною площею 42,6 кв. м, не приватизована.
Відповідно до ордера від 18 жовтня 1965 року № А24098 квартира АДРЕСА_2 надана в користування на родину з чотирьох осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 .
Наймач квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла і була знята з реєстраційного обліку 20 квітня 2021 року в зв`язку зі смертю.
У цій квартирі, крім померлої ОСОБА_6 , ніхто не зареєстрований.
КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» стало відомо про фактичне зайняття цієї квартири невідомою особою, а саме ОСОБА_1 .
Житлово-експлуатаційна дільниця № 901 (далі - ЖЕД № 901) КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» неодноразово направляла ОСОБА_1 попередження з вимогою звільнити квартиру АДРЕСА_2 та здати ключі, які особисто відповідачу не вдалося можливості вручити, про що складено акти від 20 грудня 2021 року, 17 жовтня 2022 року, 16 січня 2023 року.
Ці вимоги відповідач не виконав, ключі від квартири до ЖЕД № 901 не передав.
Вважало, що ОСОБА_1 без законних підстав, а отже, самоправно, займає квартиру АДРЕСА_2 .
Короткий зміст судових рішень

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року, позовні вимоги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» задоволено. 

Виселено ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» 2 684,00 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 самоправно зайняв спірне житлове приміщення, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 116 ЖК України, підлягає виселенню із цієї квартири без надання іншого жилого приміщення.

Відповідач забезпечений житлом, має постійне місце проживання, тому виселення відповідача є співмірним із втручанням у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), з урахуванням принципу верховенства права та справедливості, що полягає у захисті права власника на володіння, користування та розпорядження майном, яке згідно з Конституцією України є непорушним.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справі

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року.
Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17, від 21 травня 2021 року у справі № 643/6850/17, від 16 січня 2019 року у справі № 199/10302/14-ц, від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17, від 04 жовтня 2023 року у справі № 520/7767/19 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник у касаційній скарзі зазначає, що він вселився у квартиру АДРЕСА_2 , як член сім`ї наймача (чоловік) - ОСОБА_7 , на підставі виданого їй ордера на склад сім`ї з 4 осіб, постійно та тривалий час проживає у цій квартирі, яка є його єдиним житлом, власного майна не має, у зв`язку з чим вважає, що він не втратив право користуватися цією квартирою та відповідно не може вважатися таким, що самоправно зайняв житлове приміщення.

Суди не врахували, що відповідач проживає в квартирі АДРЕСА_2 впродовж 21 року, яка є його єдиним житлом, вважає, що тривале його проживання у спірному житлі є достатньою підставою для того, щоб вважати це житло належним йому в розумінні статті 8 Конвенції, оскільки виселення відповідача буде невиправданим втручанням у його приватну сферу, порушенням прав на повагу до житла.

Крім того, відповідач не був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, а тому був позбавлений права представляти свої інтереси в суді та надати відповідні докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У грудні 2025 року від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 28 жовтня 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2025 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 760/6567/23 з Солом`янського районного суду міста Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У грудні 2025 року матеріали справи № 760/6567/23 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 травня 2015 року № 279 «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» закріплено на праві господарського відання за позивачем в установленому порядку житловий і нежитловий фонд та майно, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, у тому числі будинок за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 3 додатку № 2 до розпорядження).

Відповідно до статуту КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» утворено з метою отримання прибутку від провадження господарської діяльності, спрямованої на забезпечення ефективного управління, належного утримання житлового та нежитлового фонду, утримання прибудинкових територій, об`єктів благоустрою (пункт 2.1 статуту).

Згідно з пунктами 2.2.1, 2.2.3 статуту предметом діяльності позивача є утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та закріплений за Підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності міста Києва, на договірних засадах у встановленому порядку; управління нерухомим майном.

Відповідно до пункту 4.2. статуту майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста Києва і закріплюється за підприємством на праві господарського відання.

Пункт 3.1.11 статуту передбачає, що позивач має право у разі виявлення порушення, встановленого законодавством щодо порядку користування житловими та нежитловими приміщеннями (виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов`язання звільнити житлове/нежитлове приміщення) вживає заходів, передбачених законодавством України.

Відповідно до ордера від 18 жовтня 1965 року № А24098 квартира АДРЕСА_3 надана в користування на родину з чотирьох осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 .

Наймач квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла і була знята з реєстраційного обліку 20 квітня 2021 року у зв`язку зі смертю.

Відповідно до листа Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 06 березня 2023 року № 108-2358 відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації інформує, що за адресою: АДРЕСА_4 , відсутня реєстрація осіб.

За інформацією, наданою Департаментом з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України Департаментом від 31 жовтня 2023 року, місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 .

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до частин першої та другої статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

За частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (частина третя статті 116 ЖК України).

Системний аналіз положень вказаних статей дає підстави для висновку, що закон визначає такі підстави для набуття права користування приміщеннями, віднесеними до державного або громадського житлового фонду: отримання ордера, укладення договору найму або вселення як члена сім`ї наймача. У разі відсутності однієї із вказаних підстав у особи, яка вселилась до жилого приміщення державного або громадського житлового фонду, вона вважається такою, що самоправно його зайняла.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 755/5706/18 (провадження № 61-11877св20), від 06 липня 2022 року у справі № 753/8081/19 (провадження № 61-2799св22).

За частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтями 98, 99 ЖК України визначено правовий статус тимчасових мешканців жилого приміщення, та визначено, що вони не набувають самостійного права на займане жиле приміщення незалежно від тривалості проживання.

Статтею 8 Конвенції кожній особі гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється не лише на власника квартири, але і на наймача (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 18 лютого 1999 року у справі «Ларкос проти Кіпру», заява № 29515/95).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти росії» (Prokopovich v. russia), заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], заява № 33202/96, пункт 110).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19; від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20).

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 викладено висновок, згідно з яким «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання».

Право користування житловим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17, провадження № 61-865сво21).

Під час вирішення спору про право користування житловим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22).

Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересам); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 766/13376/17, провадження № 61-20634св21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та, відповідно, ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 523/7813/20, провадження № 61-17223св23; від 06 листопада 2024 року у справі № 752/27110/21, провадження № 61-6435св24).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, апеляційний суд правильно встановив, що відповідач самоправно займає спірне житлове приміщення без будь-яких правових підстав, а тому задоволення позову Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації узгоджується з нормами національного та міжнародного права, прецедентною практикою ЄСПЛ, а доводи касаційної скарги у цій частині безпідставні.

Як установив суд апеляційної інстанції, відповідач має інше зареєстроване місце проживання, а саме: АДРЕСА_5 , тому виселення не буде надмірним тягарем при вирішенні питання про пропорційність вжитих заходів задля відновлення порушеного права територіальної громади міста Києва як власника житла, інтереси якої представляє Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація.

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що за адресою реєстрації він ніколи не проживав, на підтвердження чого надав лист депутата Вишневої ради VIII скликання ОСОБА_8 (складений зі слів сусідів). Разом з тим, суд повідомляв відповідача про дату судового засідання у порядку, передбаченому нормами ЦПК України. 

Такі доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом, а переоцінювати докази Верховний Суд не може в силу закону (стаття 400 ЦПК України).

Доводи про те, що вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру відбулося з дотриманням вимог житлового законодавства, як члена сім`ї ОСОБА_6 , апеляційним судом були належним чином перевірені та відхилені, оскільки на підтвердження таких аргументів заявник не надав відповідних доказів, а за правилами статей 12, 81 ЦПК України це є його процесуальним обов`язком і згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аргументи касаційної скарги про сплату комунальних послуг за користування житлом, укладання/переукладання ОСОБА_1 договору з провайдером «Воля-кабель», наявність у нього документів померлої ОСОБА_6 та отримання її праху не спростовують обставин вселення у спірну квартиру у не встановленому законом порядку. Відтак не свідчить про наявність у нього законного права на проживання та користуватися квартирою, яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва.

З урахуванням фактичних обставин цієї справи ОСОБА_1 , вселившись у спірну квартиру, не міг мати правомірних очікувань на постійне проживання у ній, оскільки самовільно заселився та проживав у спірній квартирі. При цьому тривалість проживання заявника у спірній квартирі у силу положень ЖК України не надає йому права на займане спірне житлове приміщення, оскільки він самоправно його зайняв.

Разом з тим неможливість територіальної громади міста Києва повноцінно здійснювати свої правомочності щодо володіння, користування та розпорядження спірним нерухомим житлом необхідно розцінювати у цьому випадку як порушення її прав власника у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У свою чергу позивач не має обов`язку забезпечувати відповідача житлом.

Оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, оскільки фактичні обставини у цих справах є різними.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання на різні постанови Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Отже, для касаційного перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

Верховний Суд також відхиляє доводи заявника про неналежне його повідомлення про розгляд справи у суді першої інстанції з огляду на таке.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).

Статтею 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі судом першої інстанції надіслано ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

До суду повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення разом із конвертом, яке містить довідку про причини повернення цього відправлення - «адресат відмовився» (а. с. 51).

У справі, що переглядається, встановлено, що відповідач проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 .

Зазначену адресу заявник зазначає і в апеляційній і в касаційній скаргах, як адресу його фактичного місця проживання.

Про виклик у судове засідання 20 лютого 2024 року суд направляв ОСОБА_1 повістку за адресою: АДРЕСА_4 .
У матеріалах справи міститься конверт, який повернувся у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою (а. с. 55).

Оскільки на адресу суду повернувся поштовий конверт, в якому причина повернення вказана працівниками пошти, як адресат відсутній за вказаною адресою, суд першої інстанції, з урахуванням вимог статті 131 ЦПК України, дійшов мотивованого висновку, що відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату судового розгляду. Зазначене є належним повідомленням про дату судового засідання відповідно до вимог процесуального закону.

Крім того, ОСОБА_1 брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а отже, його право на участь у розгляді його справи ним реалізовано, що свідчить про забезпечення йому права на справедливий суд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховним Судом не встановлено порушення судом першої інстанції обов`язку повідомити сторони про місце, дату та час розгляду справи, а також порушень прав відповідача на справедливий суд.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	  	
	Р. А. Лідовець	
	  	
	Д. Д. Луспеник