ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року	Львів	Справа № 460/3/24 пров. № А/857/5283/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Мандзія О.П.,

розглянувши в електронній формі у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Друзенко Н.В.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – 31 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 06.12.2023 № 172650007832 про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити з 30.11.2023 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до загального страхового стажу період його догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 19.12.1989 по 30.01.2003.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що будучи потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС 3 категорії (проживаючи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 повних 4 роки та станом на 2023 рік понад 34 роки), маючи загальний страховий стаж більше 23 роки, після досягнення 55 річного віку (незважаючи на наявність відповідного права після 54 річного віку) 30.11.2023 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою встановленого зразка про призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 06.12.2023 № 172650007832 йому відмовлено у призначенні пенсії за віком з підстав відсутності мінімального страхового стажу 23 роки, оскільки Пенсійним органом не зараховано до загального страхового стажу періоди, зокрема, догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 19.12.1989 по 30.01.2003.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06 грудня 2023 року № 172650007832 про відмову ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до частини другої статті 55 Закону № 796-XII. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період його догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 19 грудня 1989 року по 30 січня 2003 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до частини другої статті 55 Закону № 796-XII. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2025 року у справі № 460/3/24 касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задоволено частково. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Скасовуючи рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року у справі № 460/3/24, Верховний Суд зазначив, що право одного з батьків на зарахування часу догляду за дитиною до страхового стажу має індивідуальний характер і не допускає подвійного обліку одного й того самого проміжку. Період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується тому з батьків, хто оформив відпустку по догляду за дитиною та/або отримував належні виплати: до 01 січня 2004 року - як стажу роботи за чинним на той час законодавством (з подальшим урахуванням у страховому стажі за частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV), а після 01 січня 2004 року – як страхового стажу відповідно до статей 11 і 24 Закону № 1058-IV. Відтак заява іншого з батьків про згоду на зарахування цього періоду йому не усуває правових наслідків, які вже настали або підлягають зарахуванню у пенсійному обліку особи, що перебувала у відпустці. Отже, у контексті цієї справи особливого значення набуває встановлення того, чи був період відпустки по догляду за дитиною від моменту її народження до досягнення нею трирічного віку (зокрема з 19 грудня 1989 року по 19 грудня 1992 року щодо сина та з 21 травня 1992 року по 21 травня 1995 року щодо доньки) вже включений до страхового стажу матері, тобто перевірити фактичне відображення таких періодів у персоніфікованому обліку ПФУ та інших документах, передбачених пунктом 11 Порядку №637. Лише після з`ясування цього питання можливо визначити, чи має позивач право на зарахування спірного періоду догляду за дітьми з 19 грудня 1989 року по 30 січня 2003 року у повному обсязі виключно собі, без порушення принципу єдності зарахування.З огляду на це, Верховний Суд дійшов висновку, що для правильного вирішення спору суди попередніх інстанцій повинні були дослідити, чи перебувала мати дітей у відпустці по догляду за ними та чи зараховано їй відповідний період до страхового стажу. Відсутність перевірки цієї обставини перешкоджає всебічному, повному і об`єктивному з`ясуванню фактичних обставин справи і не дозволяє дійти обґрунтованого висновку щодо можливості зарахування спірного періоду в повному обсязі позивачу.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.12.2023 № 172650007832 про відмову ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити з 30.11.2023 ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до загального страхового стажу період його догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 22.01.1991 по 30.01.2003.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки проживав у зоні радіоактивного забруднення понад встановлений законом строк. Суд дійшов висновку, що Пенсійний фонд безпідставно не зарахував до страхового стажу окремі періоди догляду позивача за дитиною, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, до досягнення нею 12-річного віку. Надані позивачем докази підтверджують наявність підстав для зарахування цих періодів до страхового стажу, що впливає на право на призначення пенсії.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що необхідний період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення та страховий стаж відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за наданими документами у позивача належним чином не підтверджено, тому рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 172650007832 від 06.12.2023 відмовлено в призначенні пенсії. Згідно розрахунку стажу страховий стаж позивача із необхідних 23 роки становить лише 10 років 04 місяці. Повідомлено, що період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення складає 04 роки 07 місяців, станом на 01.01.1993. Зазначає, що згідно з довідкою виконавчого комітету Березівської сільської ради Сарненського району Рівненської області № 3114 від 20.11.2023 року, позивач постійно проживає та зареєстрований в с. Березове Сарненського району Рівненської області з 26.04.1986 по 04.05.1986 та з 10.06.1988 по даний час, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області відмовило у зарахуванні до загального страхового стажу період догляду позивачем за потерпілими (двома) дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 19.12.1989 по 30.01.2003 з підстав відсутності в розпорядженні пенсійного органу відомостей про зарахування до страхового стажу матері періодів догляду за дітьми, яка є отримувачем пенсії. Вказує, що враховуючи вищевикладене, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином, який постійно проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, що підтверджується копією посвідчення Серія НОМЕР_1 , виданого 20.02.2005 Рівненською обласною державною адміністрацією.
Довідкою Березівської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 20.11.2023 № 3114 підтверджується, що позивач дійсно з 26.04.1986 по 04.05.1986 та з 10.06.1988 по дату видачі довідки був зареєстрований та постійно проживав в с. Березове Рокитнівського (нині Сарненського) району Рівненської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільно відселення (ІІІ зона).
30.11.2023 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою встановленого зразка про призначення йому пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». До заяви про призначення пенсії долучалась, зокрема, заява дружини позивача – ОСОБА_2 з повідомленням про те, що ОСОБА_1 здійснював догляд за дочкою ІНФОРМАЦІЯ_1 та сином ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є потерпілими внаслідок Чорнобильської катастрофи. Догляд здійснював в період з 19.12.1989 по 30.01.2003, які вона просить зарахувати до стажу чоловіка.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 06.12.2023 № 172650007832 за результатами розгляду заяви позивача від 30.11.2023 відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з тим, що згідно наданих документів необхідний страховий стаж становить 23 роки, а страховий стаж особи складає 10 років 04 місяці. Повідомлено, що згідно доданої заяви матері утриманців, ОСОБА_2 , щодо надання згоди на зарахування періодів догляду за утриманцями до 12 років, потерпілих внаслідок аварії на ЧАЕС ії чоловікові, відсутні відомості про зарахування до страхового стажу матері періодів догляду за дітьми, яка є отримувачем пенсії.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині: визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.12.2023 № 172650007832 про відмову ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити з 30.11.2023 ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до загального страхового стажу період його догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 22.01.1991 по 30.01.2003.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII від 28.02.1991 (далі – Закон № 796-XII).
Статтею 49 Закону № 796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV, в редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин).
Зокрема, ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі – Закон № 1058-IV) визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону № 796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Згідно з абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-ХІІ, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
В примітці до п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-XII зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Наданими відповідачам та наявними в матеріалах адміністративної справи документами підтверджується як наявність статусу потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС 3 категорії, так і проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення понад 34 років з 26.04.1986 по 04.05.1986 та з 10.06.1988 по 20.11.2023 (повних 4 роки станом на 01.01.1993), а відтак, і його право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 6 років, тобто з 54 років.
Згідно з абз. 7 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі – Закон № 1058-IV) починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року – не менше 29 років.
Право на отримання позивачем пенсії по досягненню 54 річного віку відповідачами не заперечувалось, зокрема й підтверджувалась тим, що Пенсійними органами застосовується до ОСОБА_3 мінімально необхідний у 2022 році (станом на дату досягнення ним 54 річного віку) страховий стаж для призначення пенсії 23 роки (29 років, зменшений на кількість років зменшення пенсійного віку – 6 років).
Зі змісту оскарженого рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області суд першої інстанції встановив, що єдиною підставою для відмови в призначенні пенсії слугував факт відсутності мінімального страхового стажу 23 роки, оскільки Пенсійним органом, в тому числі, не зараховано до загального страхового стажу ОСОБА_3 періоди його догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 19.12.1989 по 30.01.2003.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправні дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в цій частині з наступних підстав.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (до 01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).
Суд першої інстанції встановив, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області відмовилося зарахувати до загального страхового стажу період догляду позивачем за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 19.12.1989 по 30.01.2003 з підстав відсутності в розпорядженні пенсійного органу відомостей про зарахування вказаного періоду догляду до страхового стажу матері, яка є отримувачем пенсії.
Пунктом 13 статті 30 Закону № 796-ХІІ передбачено, що потерпілим дітям, зазначеним у пунктах 1-6 статті 27 цього Закону, та їх батькам надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, зарахування до стажу роботи одному з батьків часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею віку 12 років.
Згідно із пунктом 11 Порядку № 637, час догляду одного з батьків за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку встановлюється на підставі:
- свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи або довідки про видачу такого посвідчення;
- заяви особи, яка звернулася за призначенням пенсії, про те, що ніхто з батьків не скористався пільгою, передбаченою пунктом 13 статті 30 Закону № 796-ХІІ;
- документів про те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював.
У свою чергу, документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є:
- виписка з трудової книжки;
- відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією;
- інформація із системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України.
Таким чином, право на зарахування часу догляду за потерпілою дитиною до досягнення нею 12-річного віку належить виключно одному з батьків. Такий підхід обумовлений необхідністю уникнення подвійного обліку одного й того самого періоду у страховому стажі обох батьків. Зазначене право не виникає автоматично, а має похідний характер і може бути реалізоване лише за умови підтвердження відповідними доказами.
Перелік документів, які підтверджують наявність права на зарахування спірного періоду, визначений у Порядку № 637. До них належать документи, що посвідчують факт народження дитини та підтверджують її статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи, заява про відмову іншого з батьків від використання пільги, а також докази того, що протягом відповідного періоду батько (або мати, який претендує на зарахування) не перебував у трудових відносинах та не здійснював іншу діяльність, що зараховується до страхового стажу.
Саме сукупність таких документів виконує гарантійну функцію та слугує запобіжником від подвійного або необґрунтованого використання пільги. Вона забезпечує баланс інтересів і підтверджує індивідуальний характер цього права: період догляду за потерпілою дитиною може бути врахований як страховий стаж лише для одного з батьків, і тільки після належного підтвердження усіх умов.
Наявними посвідченнями, виданими уповноваженими органами, підтверджується відповідний статус кожного із дітей, які є потерпілими від Чорнобильської катастрофи.
Пунктом 11 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (далі – Порядок № 637), час догляду одного з батьків за потерпілою дитиною від Чорнобильської катастрофи до досягнення нею 12-річного віку встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини – свідоцтва про смерть); посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи або довідки про видачу такого посвідчення; заяви особи, яка звернулася за призначенням пенсії, про те, що ніхто з батьків не скористався пільгою, передбаченою пунктом 13 статті 30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; документів про те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював.
У свою чергу, документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 12- річного віку один з батьків не працював, є: виписка з трудової книжки; відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; інформація із системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України.
Колегія суддів враховує, що до заяви про призначення пенсії позивачем на виконання вимог Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надано усі як запропоновані документи, так і написано від імені заяву «під диктовку» посадової особи Пенсійного органу: свідоцтво про укладення шлюбу позивача із ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; свідоцтва про народження дітей та їх посвідчення як дітей, потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; довідку Березівської сільської ради Сарненського р-ну Рівненської області від 27.11.2023 №3160 про те, що діти дійсно отримували посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи; заяву ОСОБА_7 про те, що її чоловік – позивач у даній справі здійснював догляд за дочкою, ІНФОРМАЦІЯ_1 – ОСОБА_6 та сином, ІНФОРМАЦІЯ_2 – ОСОБА_5 – потерпілими внаслідок Чорнобильської катастрофи. Догляд здійснював в період з 19.12.1989 по 30.01.2003. В заяві міститься прохання зарахувати період стажу догляду за дітьми з 19.12.1989 по 30.01.2003.
Окрім цього судом першої інстанції встановлено, що із наявних в розпорядженні Пенсійних органів та наданих суду документів слідує, що ОСОБА_1 в період з 19.12.1989 по 30.01.2003 не перебував на роботі або ж не займався іншою діяльністю, яка відповідно до законодавства може бути зарахована до його загального страхового стажу.
Верховний Суд у цій справі вказав, що судами обґрунтовано встановлено, що позивач виконав усі передбачені законодавством формальні умови для реалізації права на зарахування часу догляду за потерпілими дітьми до досягнення ними 12-річного віку до страхового стажу. Надані документи у своїй сукупності підтверджують як статус дітей, так і факт здійснення догляду саме позивачем та відсутність його зайнятості у спірний період.
Водночас при вирішенні питання про можливість зарахування спірного періоду до страхового стажу позивача необхідно враховувати, що відповідно до статті 179 Кодексу законів про працю України та статті 18 Закону України «Про відпустки» жінці за її заявою надається відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, а також відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Частиною першою статті 11 Закону № 1058-IV передбачено, що обов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема, особи, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримують допомогу по догляду за дитиною або при народженні чи усиновленні дитини. Відповідно до частини першої статті 24 цього ж Закону, страховий стаж охоплює періоди, протягом яких особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, у тому числі у випадках, коли внески фактично не сплачувалися.
Отже, період відпустки матері по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку автоматично зараховується до її страхового стажу як період перебування у статусі застрахованої особи.
Колегія суддів вказує, що право одного з батьків на зарахування часу догляду за дитиною до страхового стажу має індивідуальний характер і не допускає подвійного обліку одного й того самого проміжку. Період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується тому з батьків, хто оформив відпустку по догляду за дитиною та/або отримував належні виплати: до 01 січня 2004 року – як стажу роботи за чинним на той час законодавством (з подальшим урахуванням у страховому стажі за частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV), а після 01 січня 2004 року – як страхового стажу відповідно до статей 11 і 24 Закону № 1058-IV. Відтак заява іншого з батьків про згоду на зарахування цього періоду йому не усуває правових наслідків, які вже настали або підлягають зарахуванню у пенсійному обліку особи, що перебувала у відпустці.
За таких умов виникає ситуація, коли один і той самий проміжок часу може бути одночасно врахований і матері (як відпустка по догляду за дитиною до трьох років), і батькові (як частина загального 12-річного періоду догляду, передбаченого спеціальним законодавством). Це суперечить конструкції права, закріпленого Законом № 796-ХІІ, оскільки законодавець прямо встановив, що 12-річний період догляду за потерпілою дитиною може бути зарахований лише одному з батьків.
Отже, у контексті цієї справи особливого значення набуває встановлення того, чи був період відпустки по догляду за дитиною від моменту її народження до досягнення нею трирічного віку (зокрема з 19 грудня 1989 року по 19 грудня 1992 року щодо сина та з 21 травня 1992 року по 21 травня 1995 року щодо доньки) вже включений до страхового стажу матері, тобто перевірити фактичне відображення таких періодів у персоніфікованому обліку ПФУ та інших документах, передбачених пунктом 11 Порядку № 637. Лише після з`ясування цього питання можливо визначити, чи має позивач право на зарахування спірного періоду догляду за дітьми з 19 грудня 1989 року по 30 січня 2003 року у повному обсязі виключно собі, без порушення принципу єдності зарахування.
Верховний Суд також вказав, що з огляду на ці обставини, для правильного вирішення спору суди попередніх інстанцій повинні були дослідити, чи перебувала мати дітей у відпустці по догляду за ними та чи зараховано їй відповідний період до страхового стажу. Відсутність перевірки цієї обставини перешкоджає всебічному, повному і об`єктивному з`ясуванню фактичних обставин справи і не дозволяє дійти обґрунтованого висновку щодо можливості зарахування спірного періоду в повному обсязі позивачу.
Наданими позивачем та наявними в розпорядженні відповідачів документами підтверджується, що подружжя ОСОБА_8 , чоловік ОСОБА_9 та дружина ОСОБА_10 , зареєстрували шлюб 11.02.1989 на території Березівської сільської ради Рокитнівського району Рівненської області (свідоцтво про шлюб НОМЕР_2 від 11.02.1989).
Відповідно до наявних в матеріалах справи документів доведено, що подружжя ОСОБА_8 є батьками 9 повнорідних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (період догляду за якою до досягнення 12 років позивач просив відповідачів зарахувати до загального стажу); ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_10 .
При цьому, станом на дату розгляду справи судом усім без винятку дітям виповнилось повних 12 років.
Розрахунок загального страхового стажу, врахований для обчислення пенсії ОСОБА_2 , як додаток до рішення про призначення та перерахунок пенсії (дата звернення та дата народження ІНФОРМАЦІЯ_11 ) містить відомості про її перебування у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними 3 річного віку лише в період з 12.01.1996 по 03.07.2004.
Однак, архівна довідка Архівного відділу Рокитнівської районної державної адміністрації від 19.02.2010 № 53/04-02 містить відомості про те, що ОСОБА_2 згідно з постановою від 14.12.1989 № 315 надана відпустка по догляду за дитиною до 3-х років з 1 березня 1990 року по 19.12.1992.
Колегія суддів враховує, що перебування дружини позивача ОСОБА_2 у відпустці по догляду нею за дітьми до досягнення 3 років, з врахуванням дат народжень дітей, є наступними:
1. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : з 19.12.1989 по ІНФОРМАЦІЯ_12 (враховуючи народження наступної дитини);
2. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 : з 22.01.1991 по ІНФОРМАЦІЯ_13 (враховуючи народження наступної дитини);
3. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : з 21.05.1992 по ІНФОРМАЦІЯ_14 (враховуючи народження наступної дитини);
4. ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 : з 20.09.1994 по ІНФОРМАЦІЯ_15 (враховуючи народження наступної дитини);
5. ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 : з 01.01.1996 по ІНФОРМАЦІЯ_16 (враховуючи народження наступної дитини);
6. ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 : з 27.08.1997 по ІНФОРМАЦІЯ_17 (враховуючи народження наступної дитини);
7. ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_8 : з 27.01.2000 по ІНФОРМАЦІЯ_18 (враховуючи народження наступної дитини);
8. ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_9 : з 04.07.2001 по 04.07.2004;
9. ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_10 : з 18.11.2006 по 18.11.2009.
Враховуючи зазначені періоди перебування дружини позивача у відпустках по догляду за дітьми до досягнення ними 3 річного віку, наступні періоди догляду позивачем за вказаними дітьми-потерпілими внаслідок аварії на ЧАЕС до 12 років, що не перетинаються із періодами догляду дружиною позивача за дітьми до досягнення нею 3 річного віку складають:
1. За ОСОБА_5 з 22.01.1991 року по 19.12.2001 року (досягнення дитиною 12 річного віку);
2. ОСОБА_11 з 20.05.1992 по 31.12.2003;
3. ОСОБА_6 з 19.09.1994 по 31.12.2003.
За змістом позовної заяви позивач просив суд зобов`язати Пенсійний орган зарахувати до його загального страхового стажу періоди його догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 19.12.1989 по 30.01.2003.
Водночас, колегія суддів, з врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 вересня 2025 року у справі № 460/3/24, щодо неможливості одночасного зарахування до загального страхового стажу дружині позивача періодів догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку та періоду догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку, вважає доведеними виключно періоди догляду ОСОБА_1 за його дітьми-потерпілими внаслідок аварії на ЧАЕС з 22.01.1991 по 31.12.2003.
Колегія суддів також зауважує, що зарахування вказаних періодів догляду позивачем за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку не дублюватиметься із періодами догляду його дружини ОСОБА_2 за їх дітьми до досягнення ними 3 річного віку, які враховані їй до загального страхового стажу при обчисленні її пенсії.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в задоволенні позовних вимог про зобов`язання Пенсійного органу зарахувати до загального страхового стажу позивача періоди його догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 19.12.1989 по 21.01.1991 слід відмовити у зв`язку із зарахуванням такого періоду догляду дружиною позивача за дитиною до досягнення 3 річного віку до її загального страхового стажу та унеможливлення дублювання таких періодів стажу.
Відповідно до ч.3 ст.44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
На підставі п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі – Порядок № 22-1), при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Згідно з нормами п.4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Водночас, відповідачами не надано доказів здійснення своїх повноважень щодо перевірки періодів догляду ОСОБА_2 за дітьми до досягнення 3 річного віку, які зараховані до її загального страхового стажу.
Вказане в сукупності, на переконання колегії суддів, підтверджує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином не обґрунтувало неможливість зарахування періоду догляду ОСОБА_1 за його дітьми-потерпілими внаслідок аварії на ЧАЕС з 22.01.1991 по 31.12.2003 до страхового стажу позивача.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області були відсутні підстави для відмови в зарахуванні періоду догляду ОСОБА_1 за дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до досягнення 12 річного віку з 22.01.1991 по 31.12.2003, а відтак, бездіяльність Пенсійного органу в цій частині є протиправною.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 станом на дату подання заяви про призначення пенсії досяг 55 річного пенсійного віку, мав понад 23 роки страхового стажу (враховуючи добровільно зараховані повних 10 років 04 місяці та протиправно не зараховані 12 років 11 місяців 10 днів), що давало йому право на призначення пенсії за віком з дня звернення із відповідною заявою 30.11.2023, а відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 06.12.2023 № 172650007832 про відмову у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є протиправним та підлягає скасуванню.
Колегія суддів враховує також позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 08.02.2024 по справі № 500/1216/23, згідно з якою дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Одеській області. 
Колегія суддів вважає, що порушене право позивача підлягає поновленню шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити з 30.11.2023 ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до загального страхового стажу період його догляду за потерпілими дітьми від Чорнобильської катастрофи до досягнення ними 12-річного віку з 22.01.1991 по 31.12.2003.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2025 року у справі № 460/3/24 – без змін.
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	О. П. Мандзій