Справа № 541/2571/21
Номер провадження 2/541/7/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

01 липня 2026 року м. Миргород
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді – Городівського О.А.
за участю секретаря судового засідання – Ніколаєнко М.В., 
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Пугача С.В.,
представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Сидоренка Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями та зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок та усунення перешкод у користуванні житловим будинком, -
В С Т А Н О В И В :
01 жовтня 2021 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 , є власником будинку АДРЕСА_1 . Згідно записів в будинковій книзі для прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 08.02.2006 року та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 08.02.2006 року. Відповідачі є членами сім`ї попереднього власника вказаного будинку – ОСОБА_5 . Між сторонами будь-яких усних чи письмових домовленостей стосовно їх проживання у вказаному будинку немає. Особисто звернутися до відповідачів з прохання щодо зняття з реєстрації не є можливим, місце їх знаходження позивачеві не відоме. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, у позивача наявні складнощі з отриманням субсидії. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Тож, відповідачі внаслідок припинення права власності на будинок колишнього власника ОСОБА_5 після дарування нею будинку, втратили право користування цим житловим приміщенням. Втрата інтересу відповідачів до спірного приміщення підтверджується тією обставиною, що вони в будинку протягом більше 2,5 років не проживають і їх майно в будинку відсутнє (а.с. 1-12 т. 1).
Ухвалою судді від 04 жовтня 2021 року вказана позовна заява залишена без руху та надано ОСОБА_1 строк для усунення недоліків (а.с. 16 т. 1).
06 жовтня 2021 року усунені недоліки заяви і ухвалою судді від 07 жовтня 2021 року відкрито провадження по справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 22-23, 25 т. 1). 
28 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_2 , в якому останній просив відмовити у задоволенні позову з огляду на відсутність у позивача жодних підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с. 33-80 т. 1).
03 листопада 2021 року поштовим засобом зв`язку із зазначенням дати відправлення 27 жовтня 2021 року, до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_4 , в якій остання просила відмовити у задоволенні позову з огляду на відсутність у позивача жодних підстав для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 81-91 т. 1).
05 листопада 2021 року до суду надійшла відповідь на відзиви, в якій позивач ОСОБА_1 просив відхилити заперечення відповідачів та врахувати, що останні в будинку протягом більше 2,5 років не проживають, проживають вони в житлі членів своїх сімей у зв`язку з укладенням шлюбів, крім цього ОСОБА_2 має у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач проживає в спірному будинку і іншого житла не має. Також вказав, що норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. ОСОБА_1 є власником будинку, відповідачі – члени сім`ї колишнього власника, які не проживають у помешканні, зі позивачем спільним побутом не пов`язані, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси членів сім`ї колишнього власника, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном. Зазначені обставини є підставами для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с. 92-101 т. 1).
29 жовтня 2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок. В обґрунтування позову відповідач зазначив, що із 02 серпня 2006 року його місце проживання зареєстроване в будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 , а власниками вказаного будинковолодіння, на той час були його батько – ОСОБА_6 , та його мати – ОСОБА_5 , тобто, він був зареєстрований за цією адресою як член сім`ї власника житла. Він та його донька – ОСОБА_4 , постійно проживали в цьому будинковолодінні, а ОСОБА_7 і ОСОБА_1 в ньому не проживали. Згодом ОСОБА_5 отримала у спадок від померлого чоловіка ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0,0806 га з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а сини – ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , відмовились від своєї частки у спадщині на користь матері ОСОБА_5 13 листопада 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і ОСОБА_7 було укладено договори дарування вказаного житлового будинку із господарськими спорудами та земельної ділянки. Як власник цього будинку ОСОБА_2 приймав активну участь у значному поліпшенні його стану, на яке було витрачено його особисті грошові кошти у розмірі 270 000 грн., що є еквівалентом на той час 10 000 доларів США. Після понесення таких надзвичайно значних для нього витрат, він не мав фінансової можливості облаштовувати чи будувати для себе інше житло. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року у справі № 541/2898/18 у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки відмовлено, а постановою Полтавського апеляційного суду від 20 липня 2020 року у даній справі ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки задоволено; визнано недійсним договір дарування серія НВІ №176944-176947 від 13 листопада 2016 року будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_3 ; визнано недійсним договір дарування серія НВІ №176948-176951 від 13 листопада 2016 року земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0806 га, кадастровий номер 5310900000:560:050:0087, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2021 року у справі № 541/82/21 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про припинення права спільної часткової власності та визнання права приватної власності задоволено повністю; припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку кадастровий номер 5310900000:50:050:0087, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано право приватної власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 на вказаний житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку. ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 подарувала належний їй житловий будинок із складовими частинами об`єкта нерухомого майна, а також належну їй земельну ділянку кадастровий номер 5310900000:50:050:0087 по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 разом із поліпшеннями, здійсненими ОСОБА_2 . Також ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження викладеної ним єдиної підстави для подання позову – складнощі з отриманням субсидії, оскільки в цьому домогосподарстві, крім ОСОБА_2 із донькою зареєстровані, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 і позивач не надав підтвердження, що він взагалі міг би отримати субсидію у випадку відсутності реєстрації вказаних осіб за цією адресою, а також не надав будь-яких розрахунків, у якому саме розмірі він міг би отримати субсидію у випадку зняття його із донькою з реєстрації за наявності указаних трьох зареєстрованих в цьому домогосподарстві осіб. При цьому ОСОБА_1 не враховував, що із 13 листопада 2016 року до 22 квітня 2021 року ОСОБА_2 був власником 1/2 частки спірного будинковолодіння, в якому на той час проживала та була зареєстрована донька останнього – ОСОБА_8 , що спростовує твердження про не проживання вказаних осіб у домогосподарстві без поважних причин більше 2,5 років. Також ОСОБА_2 вважає, що позивач повинен був повідомити суду, що 20 липня 2020 року після проголошення постанови Полтавського апеляційного суду у справі № 541/2898/18 він на категоричну вимогу позивача віддав йому в присутності їхньої мами ключі від будинку з метою уникнення чергової сварки, оскільки перед цим невідомі йому особи постійно налаштовували їхню маму на негативне ставлення до нього, хоча в цей час він ще був власником будинковолодіння і позивач не мав права забирати у нього ключі. 10 червня 2021 року на адресу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 надіслані листи ОСОБА_2 з проханням усунути перешкоди у його проживанні за адресою АДРЕСА_1 шляхом надання ключа від вхідних дверей протягом 1 дня з моменту отримання цього листа, оскільки останній мав намір продовжити проживання у цьому будинку, але відповіді не отримав. 04 липня 2021 року ОСОБА_2 мав намір зайти у вказаний будинок для продовження проживання в ньому та взяти деякі свої речі, але в подвір`я цього будинковолодіння його не пустив ОСОБА_1 , у зв`язку з чим перший звернувся до Миргородського районного відділу поліції. Зважаючи на ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 створює перешкоди у проживанні в житловому будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 вважав за необхідне подати зустрічний позов та прохати суд ухвалити рішення про вселення його у вказане житлове приміщення та зобов`язання відповідача не перешкоджати у користуванні указаним житловим приміщенням (а.с. 141-184 т. 1).
Ухвалою судді від 01 листопада 2021 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с. 187 т. 1). 
09 листопада 2021 року позивачем по зустрічному позову ОСОБА_2 на виконання ухвали суду надана квитанція про сплату судового збору (а.с. 234-238 т. 1). 
03 листопада 2021 року поштовим засобом зв`язку із зазначенням дати відправлення 27 жовтня 2021 відповідач ОСОБА_4 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок та усунення перешкод у користуванні житловим будинком. В обґрунтування позову відповідачка зазначила, що із 02 серпня 2006 року її місце проживання зареєстроване в будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 , а власниками вказаного будинковолодіння, на той час були її дідусь – ОСОБА_6 , та її бабуся – ОСОБА_5 , тобто, вона була зареєстрована за цією адресою як член сім`ї власника житла. Вона та її батько – ОСОБА_2 , постійно проживали в цьому будинковолодінні, а ОСОБА_7 і ОСОБА_1 в ньому не проживали. Згодом ОСОБА_5 отримала у спадок від померлого чоловіка ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0,0806 га з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а сини – ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , відмовились від своєї частки у спадщині на користь матері ОСОБА_5 13 листопада 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і ОСОБА_7 було укладено договори дарування вказаного житлового будинку із господарськими спорудами та земельної ділянки. Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 липня 2020 року у справі № 541/2898/18 ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки задоволено; визнано недійсним договір дарування серія НВІ №176944-176947 від 13 листопада 2016 року будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_3 ; визнано недійсним договір дарування серія НВІ №176948-176951 від 13 листопада 2016 року земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0806 га, кадастровий номер 5310900000:560:050:0087, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2021 року у справі № 541/82/21 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про припинення права спільної часткової власності та визнання права приватної власності задоволено повністю; припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку кадастровий номер 5310900000:50:050:0087, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано право приватної власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 на вказаний житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку. ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 подарувала належний їй житловий будинок із складовими частинами об`єкта нерухомого майна, а також належну їй земельну ділянку кадастровий номер 5310900000:50:050:0087 по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . Також ОСОБА_4 зазначила, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження викладеної ним єдиної підстави для подання позову – складнощі з отриманням субсидії, оскільки в цьому домогосподарстві, крім ОСОБА_2 та його доньки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 і позивач не надав підтвердження, що він взагалі міг би отримати субсидію у випадку відсутності реєстрації вказаних осіб за цією адресою, а також не надав будь-яких розрахунків, у якому саме розмірі він міг би отримати субсидію за наявності указаних трьох зареєстрованих в цьому домогосподарстві осіб. При цьому ОСОБА_1 не враховував, що із 13 листопада 2016 року до 22 квітня 2021 року мій батько ОСОБА_2 був власником 1/2 частки спірного будинковолодіння, в якому на той час проживала та була зареєстрована я, що спростовує твердження про не проживання вказаних осіб у домогосподарстві без поважних причин більше 2,5 років. Також ОСОБА_4 вважає, що позивач повинен був повідомити суду, що 20 липня 2020 року після проголошення постанови Полтавського апеляційного суду у справі № 541/2898/18 мій батько на категоричну вимогу позивача віддав йому в присутності моєї бабусі ключі від будинку з метою уникнення чергової сварки, оскільки перед цим невідомі їй особи постійно налаштовували ОСОБА_5 на негативне ставлення до нього, хоча в цей час він ще був власником будинковолодіння і позивач не мав права забирати у нього ключі. Також їй відомо про те, що 10 червня 2021 року на адресу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 надіслані листи ОСОБА_2 з проханням усунути перешкоди у його проживанні за адресою АДРЕСА_1 шляхом надання ключа від вхідних дверей протягом 1 дня з моменту отримання цього листа, оскільки останній мав намір продовжити проживання у цьому будинку, але відповіді не отримав. 04 липня 2021 року ОСОБА_2 мав намір зайти у вказаний будинок для продовження проживання в ньому та взяти деякі свої речі, але в подвір`я цього будинковолодіння його не пустив ОСОБА_1 , у зв`язку з чим перший звернувся до Миргородського районного відділу поліції. Зважаючи на ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 створює перешкоди у проживанні в житловому будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 вважала за необхідне подати зустрічний позов та прохати суд ухвалити рішення про вселення її у вказане житлове приміщення та зобов`язання відповідача не перешкоджати у користуванні указаним житловим приміщенням (а.с. 191-203 т. 1).
Ухвалою судді від 03 листопада 2021 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с. 206 т. 1). 
16 листопада 2021 року позивачем по зустрічному позову ОСОБА_4 на виконання ухвали суду надана квитанція про сплату судового збору (а.с. 240-244 т. 1). 
Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року постановлено перейти до розгляду за правилами загального позовного провадження справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями; відкрито провадження за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок та усунення перешкод у користуванні житловим будинком; зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок та усунення перешкод у користуванні житловим будинком прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями, а також призначено підготовче засідання у цивільній справі за вказаним позовом (а.с. 247, 253-254 т. 1).
Ухвалою суду від 10 лютого 2022 року закрито підготовче провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями та зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок, та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 30-31 т. 2).
Ухвалою суду від 22 серпня 2022 року провадження по вищезазначеній справі зупинене до вирішення Полтавським апеляційним судом справи за апеляційною скаргою на рішення Миргородського міськрайонного суду від 30 березня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки (справа № 541/3184/21) та набрання законної сили судовим рішенням в справі (а.с. 89-90 т. 2).
Відповідно до розпорядження керівника апарату Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 листопада 2023 року № 35, призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 541/2571/21 (провадження № 2/541/27/2023) у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_9 з займаної посади згідно з Рішенням Вищої ради правосуддя від 14 листопада 2023 року (а.с. 95 т. 2).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 листопада 2023 року головуючим суддею у даній справі визначено Городівського О.А. (а.с. 96 т. 2).
Ухвалою суду від 09 травня 2025 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями та зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок, оскільки 05 березня 2024 року Полтавський апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 березня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки, залишивши своєю постановою апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Миргородського міськрайонного суду від 30 березня 2022 року – без змін, а також постановлено продовжити розгляд справи в підготовчому судовому засіданні (а.с. 101 т. 2).
Ухвалою суду від 01 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями та зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок та усунення перешкод у користуванні житловим будинком до судового розгляду (а.с. 118 т. 2).
Крім того, у ході судового розгляду встановлено, що у зв`язку з укладенням 18 вересня 2021 року відповідачем за первісним позовом ОСОБА_4 шлюбу, остання змінила прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 від 18 вересня 2021 року (а.с. 11 т. 2). 
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзиви, та відмові у задоволенні зустрічних позовних заяв.
Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 – адвокат Пугач С.В., у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні первісного позову, задовольнити позовні вимоги, заявлені у зустрічному позові, з підстав, наведених у ньому, та з урахуванням обставин, встановлених у ході судового розгляду. 
Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 – адвокат Сидоренко Ю.В., у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні первісного позову, задовольнити позовні вимоги, заявлені у зустрічному позові, з підстав, наведених у ньому, та врахувати висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц.
Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що ОСОБА_2 тривалий час проживав у спірному будинку. Коли останній одружився вдруге – переїхав у Київ, однак іноді приїжджав до Миргорода. Зазначив, що востаннє був у будинку Бехтерів у 2017 році. Зі слів ОСОБА_2 знає, що він має багато судових справ щодо будинку, його звідти виписали без його згоди, а ОСОБА_1 його туди не допускає. Також повідомив суду, що останній виїхав закордон.
Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що він проживає по сусідству зі спірним домоволодінням – у будинку АДРЕСА_4 . ОСОБА_2 знає давно, бачив його приблизно раз на місяць, коли останній приїздив до спірного будинку аби провідати матір. Зазначив, що орієнтовно за 2-3 роки до повномасштабного вторгнення, ОСОБА_2 робив ремонт у будинку, оскільки мати подарувала йому та брату цей будинок, а він хотів в подальшому залишити його своїй доньці ОСОБА_8 , а потім змінились обставини і у нього відібрали це право та забрали ключі, з того ж часу у будинку не проживає. Зазначив, що ОСОБА_2 останнім часом проживав у Києві і збирався виїхати закордон. Бачив, що ОСОБА_3 , поки навчалась у школі, проживала там, однак згодом не бачив її.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали, дійшов наступних висновків.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У частині другій статті 33 Закону України «Про основні засади житлової політики» передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного житла або обмежений у праві користування житлом інакше, ніж за рішенням суду та з підстав і в порядку, встановлених законом.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі статтею 34 Закону України «Про основні засади житлової політики», держава забезпечує особам належні та рівні умови для захисту права на житло в порядку і спосіб, визначені законом. Власник або користувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на житло відповідно до закону. Захист права на житло здійснюється особами у спосіб, визначений законодавством.
Зазначені норми матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. 
Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Відповідно до статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).
Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вищенаведене свідчить про те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням, а спір щодо користування повинен вирішуватися з урахуванням балансу інтересів обох сторін та обставин, які мають істотне значення.
Всі інші підстави, передбачені для втрати членом сім`ї власника житла, який проживає разом з ним, права користування цим житлом, мають розглядатись з урахуванням загальних принципів регулювання відносин щодо припинення сервітуту, які унормовуються статтею 406 ЦК України.
Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав – якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 квітня 2023 року у справі № 753/8506/19 зазначила, що сама по собі реєстрація в певному місці проживання не дає особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статусу члена сім`ї власника цього житла. У справі, яка переглядалась, інтереси позивача як власника спірної квартири, перевищували інтереси відповідачки, в якої припинилися правові підстави користування чужим майном.
Право власності на будинок АДРЕСА_1 неодноразово було предметом судового розгляду, зокрема, у цивільній справі № 541/2898/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договорів дарування будинку та земельної ділянки, у цивільній справі № 541/82/21 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про припинення права спільної часткової власності, та у цивільній справі № 541/3128/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки.
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року по справі № 541/2898/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування від 13 листопада 2016 року будинку та земельної ділянки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 липня 2020 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року скасовано. Ухвалено по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки задоволено, визнано недійсним договір дарування серія НВІ № 176944-176947 від 13 листопада 2016 року будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , визнано недійсним договір дарування серія НВІ № 176948-176951 від 13 листопада 2016 року земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0806 га, кадастровий номер 5310900000:560:050:0087, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 54-56 т. 1). Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року виправлено у вступній та резолютивній частині постанови Полтавського апеляційного суду від 20 липня 2020 року допущену описку, правильно зазначено кадастровий номер земельної ділянки «5310900000:50:050:0087» замість помилкового «5310900000:560:050:0087» (а.с. 124, т. 2, справа 541/2898/18). Верховний Суд своєю постановою від 18 грудня 2020 року залишив в силі рішення апеляційного суду від 20 липня 2020 року (а.с. 172-177, т. 2, справа 541/2898/18).
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення в частині припинення права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_7 на будинковолодіння, земельну ділянку кадастровий номер 5310900000:50:050:0087, площею 0,0806 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та визнання права власності ОСОБА_5 на зазначені об`єкти нерухомості (а.с. 126, т. 2, справа 541/2898/18).
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2021 року припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку кадастровий номер 5310900000:50:050:0087, площею 0,0806 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано право приватної власності за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку кадастровий номер 5310900000:50:050:0087 площею 0,0806 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (справа № 541/82/21, номер провадження 2/541/319/2021) (а.с. 57-58 т. 1).
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 березня 2022 року по справі № 541/3128/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійними договорів дарування: номер 755 від 27.05.2021 будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та номер 756 від 27.05.2021 земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5310900000:50:050:0087, площею 0,0806 га укладеного між відповідачами відмовлено у повному обсязі. Постановою Полтавського апеляційного суду від 05 березня 2024 року залишено без змін рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 березня 2022 року (а.с. 97-100 т. 2).
Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 травня 2021 року № 258735794, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04 листопада 2021 року № 282892189, 27 травня 2021 року приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазиничем Русланом Вікторовичем на підставі договору дарування від 27 травня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 755, зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6, 100-101 т. 1).
Таким чином, судом встановлено, що спірний житловий будинок перебуває в одноособовій власності позивача за первісним позовом ОСОБА_1 . 
Відповідно до відомостей про осіб місце проживання яких було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 08.02.2006 р. по 02.09.2025 р., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані за вказаною адресою у період з 08 лютого 2006 року по 13 червня 2023 року (а.с. 128 т. 2).
З акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 14 червня 2021 року та довідки про не проживання особи за адресою місця реєстрації, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з січня 2019 року (а.с. 11-12 т. 1).
Крім того, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03 листопада 2021 року № 282591739, ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 98-99 т. 1).
Судом також встановлено, що в усіх заявах по суті справи, зустрічних позовних заявах та заявах з процесуальних питань відповідачами за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказано наступні адреси проживання: АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 , відповідно. Судова кореспонденція у ході розгляду справи направлялась саме за даними адресами.
Вищевказане свідчить про те, що відповідачі за первісним позовом вже мають постійні місця проживання відмінні від спірного житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Таким чином, відповідачі за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , як члени сім`ї попереднього власника житла – ОСОБА_5 . Однак, з січня 2019 року без поважних причин, припинили своє проживання за адресою реєстрації, що підтверджується належними доказами. Після переходу права власності на спірний житловий будинок до позивача за первісним позовом ОСОБА_1 27 травня 2021 року, відповідачі за первісним позовом втратили право на користування цим житлом як члени сім`ї власника, оскільки в їх взаємовідносинах відсутні будь-які ознаки, що дозволили б віднести їх до кола членів однієї сім`ї, на що вказують, зокрема, неодноразові звернення ОСОБА_2 до Миргородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо конфлікту з ОСОБА_1 (а.с. 69-75, 173-179 т. 1, 16-21 т. 2).
Посилання ОСОБА_2 на здійснення ним поліпшень спірного житлового будинку та вкладення власних коштів у ремонт не є предметом розгляду у цій справі та самі по собі не породжують права користування спірним житлом за умови, що він не проживав у даному будинку та підстави для встановлення сервітуту припинили існування. 
Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на законі, тому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно визнати такими, що втратили право користування житловими приміщеннями будинку АДРЕСА_1 , а у задоволенні зустрічних позовів – відмовити.
Судові витрати підлягають розподілу у порядку статті 141 ЦПК України.
Оскільки первісний позов задоволено у повному обсязі, тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути по 908 гривень 00 копійок з кожного.
Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 383, 391, 401-406 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 259, 263, 265, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловими приміщеннями – задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_5 , такими, що втратили право користування житловими приміщеннями будинку АДРЕСА_1 .
Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок.
Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення в житловий будинок та усунення перешкод у користуванні житловим будинком.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_6 , судові витрати зі сплати судового збору по 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок з кожного.
Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 02 липня 2026 року.

Суддя	  	О.  А.  Городівський