Справа №591/7138/25 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Янголь Є. В.	
Номер провадження 33/816/449/26 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
Іменем України

01 травня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/7138/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 16.07.2025, якою 

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,
учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_3 ,

установив:

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить поновити строк на оскарження постанови судді, скасувати це судове рішення, а провадження у справі закрити, оскільки на момент зупинки його працівниками поліції, він виконував бойове розпорядження, не мав ознак алкогольного сп`яніння, не відмовлявся від проходження медичного огляду, на його прохання та прохання працівника ВСП копію протоколу йому не надали, сіли в службовий автомобіль та покинули місце зупинки його т/з, від керування т/з не відсторонили, тому він вважав, що відносно нього не складався протокол про вчинення адміністративного правопорушення. Крім того, йому не були роз`яснені права, не повідомлено час, дату та місце розгляду справи.
Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 16.07.2025 ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 17000 грн із позбавленням права керування т/з строком 1 рік. Стягнуто на користь держави судовий збір в сумі 605, 60 грн.
Згідно постанови судді, ОСОБА_3 25.06.2025 о 00:26 год. в м. Суми, по пл. Покровській, 8 керував т/з Audi 80, д. н. з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів, від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки т/з за допомогою газоаналізатора та прослідувати до закладу охорони здоров`я КНП СОР ОКМЦСНЗ категорично відмовився, чим порушив п.2.5 ПДР.
Відповідно ч. 1 ст. 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, а згідно ч. 2 ст. 294 цього Кодексу постанова судді може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено. 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, та з боку держави не повинно чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Враховуючи, що ОСОБА_3 не був присутній під час ухвалення суддею суду першої інстанції рішення 16.07.2025, а апеляційна скарга подана ним 05.08.2025, тому строк на апеляційне оскарження судового рішення підлягає поновленню, оскільки цей процесуальний термін пропущений з поважних (об`єктивних) причин.
Вислухавши доводи ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Законодавство України про адміністративне правопорушення складається з КУпАП та інших законів України (ч. 1 ст. 2 КУпАП), а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1), а згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 1 і ч. 2 ст. 7 КУпАП). При цьому правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено відповідальність (ст. 9 КУпАП), а на підставі ч. 1 ст. 130 КУпАП відповідальність для особи, яка керує т/з, настає, крім іншого, за керування т/з у стані алкогольного сп`яніння, що кореспондується з вимогами п. 2.5 ПДР, згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння.
Суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП). При цьому відповідно ч. 1 ст. 251 КУпАП, доказами в справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, свідків тощо, а згідно ч. 2 обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.
Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 372005 від 25.06.2025, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 керував т/з із ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на визначення відповідно як на місці зупинки т/з за допомогою газоаналізатора, так і в закладі охорони здоров`я, чим порушив п. 2.5 ПДР.
Разом з тим, висновки судді суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у постанові, є необґрунтованими, належним чином не умотивовані та не відповідають фактичним обставинам справи. 
Зокрема, порядок збору та процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених законом. При цьому необхідно враховувати, що у справі протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще як юридичний документ акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою Національної поліції справи про адміністративне правопорушення (ст. 254, 255 КУпАП), тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів). Суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).
Будучи допитаним під час апеляційного розгляду, ОСОБА_3 категорично заперечив свою вину та пояснив, що він перебуває на військовій службі. Згідно бойового розпорядження командира військової частини від 24.06.2025 він разом з своїм начальником ОСОБА_5 повинен був переміститися 24.06.2025 за маршрутом з м. Суми – м. Київ до 17:00 год. 24.06.2025 для отримання військової документації та до 06:00 год. 25.06.2025 повернутись зворотнім маршрутом до КСП м. Суми та привезти військові документи.
Виконуючи бойове розпорядження він разом з ОСОБА_5 направився за вказаним маршрутом. Близько 23:00 год. 24.06.2025 вони з м. Києва приїхали до м. Суми, про що повідомили начальника штабу військової частини ОСОБА_6 . Також у телефонній розмові вони погодили, що заїдуть за ним та ОСОБА_7 , які знаходились на КСП бригади, та направляться до КСП м. Суми, де і була кінцева точка бойового розпорядження. Після телефонної розмови вони забрали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і направились до КСП м. Суми відповідно до бойового розпорядження. Проїжджаючи по вул. Петропавлівській близько 00:20 год. 25.06.2025 за перехрестям його зупинили працівники поліції та повідомили, що він порушив ПДР. У відповідь працівникам поліції він повідомив, що його засліпив зустрічний автомобіль та він частково виїхав на ліву полосу руху, а потім звернув на право. Далі вони повідомили, що відносно нього складуть постанову про порушення переїзду перехресть, на що він погодився, так як за даним фактом дійсно порушив ПДР. Під час складання постанови працівники поліції запитували у нього його анкетні данні, на що він їм повідомляв, що з 2022 р. перебуває на військовій службі та на час зупинки т/з виконує бойове розпорядження. Пізніше працівники поліції запропонували йому проїхати до медичного закладу для проходження медичного огляду щодо вживання спиртних напоїв, на що він їм відповів, що не відмовляється пройти медичне обстеження, але у зв`язку з терміновим виконанням бойового розпорядження не може його пройти, пройде медобстеження після виконання бойового розпорядження. Далі працівники поліції повідомили йому, що будуть складати відносно нього протокол за ст. 130 КУпАП. Після цього він повідомив працівникам поліції, що у зв`язку з тим, що він проходить військову службу та виконує бойове розпорядження, та не може відлучитись від маршруту, то попросив, щоб вони викликали працівників ВСП. Близько 00:45 год. 25.06.2025 до них приїхали працівники ВСП.
Працівникам ВСП він надав необхідні документи. Поліцейські запитували в присутності працівників ВСП чи відмовляється він від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, на що він їм ще раз повідомив, що не відмовляється та пройде медогляд після виконання бойового розпорядження. У подальшому працівники поліції запитували його чи буде він розписуватись в протоколі, на що він їм відповів «ні», так як він не відмовлявся проходити медичний огляд та повідомив, що пройде його після виконання бойового розпорядження. Після цього працівники поліції направились до свого службового автомобіля. Він та працівники ВСП говорили працівникам поліції, щоб ті надали протокол за ст. 130 КУпАП, якщо будуть складати, на що працівники поліції не відреагували та направились до свого службового автомобіля та поїхали приблизно о 02:10 год. 26.06.2025. На КСП м. Суми близько 02:30 год. 25.06.2025 вони здали документацію, отриману в м. Києві, та в зв`язку з обставинами, що склались з працівниками поліції він направився до медслужби військової частини для отримання направлення на проходження медичного огляду щодо стану алкогольного сп`яніння. До медичного пункту він приїхав близько 03:30 год. 25.06.2025, де медик військової частини видала йому направлення на проходження медичного огляду та вони направились до медичного закладу. Близько 04:00 год. 25.06.2025 вони приїхали до КНП СОР «ОКМЦНЗ», де він пройшов медичне обстеження та пізніше йому видали медичний висновок щодо результатів медичного огляду, згідно якого у нього ознак сп`яніння не виявлено.
У своїх письмових поясненнях апеляційному суду свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили показання ОСОБА_3 , у тому числі про те, що останній повідомляв поліцейським про виконання ним бойового розпорядження та неможливість у зв`язку з цим проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, який він обов`язково пройде після виконання бойового розпорядження.
Згідно долучених до протоколу про адміністративне правопорушення відеозаписів поліцейськими зупинений т/з під керуванням ОСОБА_3 за порушення ПДР. Через деякий час ОСОБА_3 було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, на що останній зазначив про необхідність виклику працівників ВСП. Після їх приїзду ОСОБА_3 повідомив поліцейським, що від проходження огляду він не відмовляється, але виконує бойове розпорядження.
На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_3 надав копії документів, а саме: довідку військової частини № НОМЕР_2 від 26.07.2025, згідно якої він перебуває на військовій службі з 02.09.2022; його військовий квиток; витяг із бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 від 24.06.2025, яким наказано з 24.06.2025 переміститися за маршрутом з м. Суми – м. Київ – до КСП до 17:00 год. 24.05.2025 для отримання військової документації та до 06:00 год. 25.06.2025 повернутися зворотнім маршрутом до м. Суми КСП у складі військовослужбовця ОСОБА_3 . Переміщення здійснити на автомобільному транспорті «Audi 80, НОМЕР_1 »; висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 2231 від 25.06.2025, згідно якого у ОСОБА_3 ознак сп`яніння не виявлено.
Відповідно ст. 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності, а згідно ст. 18 цього Кодексу не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Таким чином, однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
У контексті встановлених у цій справі обставин підлягає врахуванню те, що в умовах дії правового режиму воєнного стану забезпечення обороноздатності держави, належне та своєчасне виконання бойових розпоряджень, підтримання бойової готовності військових підрозділів, а також захист життя, здоров`я і безпеки цивільного населення становлять першочерговий та безумовний обов`язок військовослужбовців Збройних Сил України.
Виконання покладених на військовослужбовців завдань у зазначений період має особливе суспільне і державне значення, оскільки безпосередньо спрямоване на забезпечення національної безпеки, територіальної цілісності і суверенітету України, відвернення збройної агресії та мінімізацію загроз життю і безпеці громадян.
Належне виконання військового обов`язку є не лише вимогою законодавства та військової дисципліни, а й необхідною передумовою ефективного функціонування сектору безпеки і оборони держави в період збройної агресії проти України, що кореспондується з положеннями ст. 30, 37 «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України», згідно яких начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, характеру, мети та спрямованості дій водія, апеляційний суд вважає, що у діях ОСОБА_3 відсутній склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки останній, будучи військовослужбовцем та виконуючи бойове розпорядження, здійснював термінове слідування до місця виконання службово-бойових завдань, що беззаперечно підтверджується наведеними вище доказами, а відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у зв`язку з тим, що затримка, пов`язана з проведенням відповідної процедури, могла перешкодити своєчасному виконанню покладених на нього обов`язків і створити реальну загрозу інтересам оборони держави й безпеці інших осіб. Тобто, дії ОСОБА_3 були продиктовані службовим обов`язком та перебували в площині виконання наказу.
Вказана небезпека в конкретних умовах воєнного стану не могла бути усунута іншими способами, а тому дії ОСОБА_3 були зумовлені станом крайньої необхідності. При цьому потенційна шкода встановленому порядку безпеки дорожнього руху є менш значною порівняно зі шкодою, яку особа намагалася відвернути шляхом невідкладного прибуття до місця виконання бойового завдання.
Наведене свідчить про те, що дії, зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, були вчинені ОСОБА_3 саме в умовах крайньої необхідності, що виключає наявність у його діях суб`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме вини у формі умислу на ухилення від виконання обов`язків водія, тому провадження в справі не могло бути розпочате, а розпочате підлягало закриттю на підставі п. 4 ст. 247 і п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника є обґрунтованими в цій частині.
Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду всі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, тому постанову судді не можна вважати законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає скасуванню через неправильне застосування норми матеріального права, а провадження у справі – закриттю.
Інші доводи апеляційної скарги задоволенню не підлягають, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.
Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Поновити ОСОБА_11 строк на апеляційне оскарження постанови судді Зарічного районного суду м. Суми від 16.07.2025.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 16.07.2025 відносно ОСОБА_12 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права, а провадження у справі закрити на підставі п. 4 ст. 247 і п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП через відсутність складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  В. Ю. Рунов