ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/3193/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним рішення про відмову у нарахуванні та виплаті одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі – Постанова №153); зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову винагороду за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень відповідно до пункту 4 Постанови №153.
Позов обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_1 уклав контракти про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України: 15 листопада 2019 року – на посади рядового складу, а 30 березня 2022 року (у період воєнного стану, у 22 роки) – на посади сержантського й старшинського складу. Позивач вказав, що звернувся до відповідача з рапортом про нарахування та виплату одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови №153, однак отримав відмову, яка мотивована тим, що він вперше був прийнятий на військову службу у 2019 році, а факт укладення ним контракту на проходження військової служби вже під час воєнного стану не свідчить про дотримання ним критеріїв для призначення виплати винагороди відповідно до Постанови №153.
На переконання позивача, йому безпідставно відмовлено у нарахуванні та виплаті одноразової грошової винагороди, тому він просив позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив позовні вимоги та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.31-33). В обґрунтування цієї позиції вказав, що 15 листопада 2019 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та Міністерством внутрішніх справ України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 з другої сторони, було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу. Враховуючи приписи статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», 30 березня 2022 року між ОСОБА_1 та Міністерством внутрішніх справ України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 було продовжено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу до оголошення демобілізації. Таким чином, відповідно до пункту 4 Постанови №153, умовами виплати військовослужбовцю 1 млн. гривень є, зокрема, вік приєднання або призову на військову службу після оголошення воєнного стану до 25 років. Також відповідач зазначив, що право на виплату в розмірі 1 млн. гривень, відповідно до Постанови №153 мають лише військовослужбовці, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави агресора, на території держави-агресора.
У відповіді на відзив представник позивача підтримав вимоги, заявлені у позовній заяві (а.с.39-43).
Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав. 
Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що не є спірним.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 30 травня 2019 року №128 (по стройовій частині) солдат ОСОБА_1 , призваний на строкову військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 , зарахований до списків особового складу військової частини з 31 травня 2019 року (а.с.16).
15 листопада 2019 року між громадянином України ОСОБА_1 з однієї сторони та Міністерством внутрішніх справ України в особі командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 з другої сторони, було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу, згідно з пунктом 3 якого, цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, встановлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки (а.с.21).
30 березня 2022 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб сержантського та старшинського складу строком до оголошення демобілізації (а.с.20).
Відповідно довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, виданою Військовою частиною НОМЕР_1 від 14 квітня 2026 року №2012 (а.с.36) ОСОБА_1 дійсно в період з 26 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року; з 05 червня 2022 року по 18 вересня 2022 року; з 03 жовтня 2022 року по 31 жовтня 2022 року; з 23 квітня 2023 року по 24 травня 2023 року; з 26 липня 2023 року по 06 серпня 2023 року; з 29 серпня 2023 року по 30 вересня 2023 року; з 01 листопада 2023 року по 12 березня 2024 року; з 24 серпня 2025 року по 09 вересня 2025 року; з 01 жовтня 2025 року по 10 жовтня 2025 року; з 18 грудня 2025 року по 26 грудня 2025 року; з 01 січня 2026 року по 18 січня 2026 року; з 01 лютого 2026 року по 16 лютого 2026 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
З листа Військової частини НОМЕР_1 від 25 лютого 2026 року №10/28/12-С-116 слідує, що кількість днів безпосередньої участі ОСОБА_1 у бойових діях за період з 25 лютого 2025 року по 13 лютого 2025 року складає 552 дні; під час виконання бойового завдання 23 квітня 2023 року ОСОБА_1 отримав акубаротравму; за час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не притягався та не вчиняв військових адміністративних правопорушень (а.с.19).
Військова частина НОМЕР_1 листом від 02 березня 2026 року №10/28/2/1-С-127-Аз, у відповідь на рапорт позивача від 19 лютого 2026 року щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 100 000 гривень, передбаченої Постановою №153, повідомила, що відповідно до вимог абзацу 2 пункту 4 Постанови №153 (зі змінами) право на отримання винагороди (одноразової грошової допомоги) у розмірі 100 000 мають особи рядового, сержантського і старшинського складу, які на момент набрання чинності цією постановою були молодші 25 років, були прийняті або признані на військову службу під час воєнного стану, тобто у період з 24 лютого 2022 року по 13 лютого 2025 року, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою. Отже однією з умов виплати винагороди, визначеною Постановою №153 є факт прийняття військовослужбовця, який проходить строкову військову службу на військову службу за контрактом під час дії воєнного стану, тобто у період з 24 лютого 2022 року по 13 лютого 2025 року. Тут же зазначено, що досліджуючи правові підстави нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди на основі його військово-облікових даних, встановлено, що з 20 травня 2019 року останній проходив строкову військову службу; 15 листопада 2019 року (до дати введення воєнного стану в Україні) в добровільному порядку було прийнято на військову службу за контрактом з числа військовослужбовців строкової служби до Військової частини НОМЕР_1 , де позивач безперервно проходить військову службу по теперішній час. Враховуючи викладене, підстави щодо нарахування та виплати винагороди, передбаченої Постановою №153, відсутні (а.с.20).
Не погоджуючись з відмовою відповідача у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі 1000000 гривень, позивач звернувся до суду з даним позовом.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232-ХІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Частиною першою статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із частиною першою статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).
Частиною першою статті 4 Закону 2232-ХІІ передбачено, що Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів, як це передбачено пунктом першим статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-XII).
Відповідно до пункту 2 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 4 статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Кабінетом Міністрів України 11 лютого 2025 року прийнято Постанову №153 та затверджено Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану (далі – Порядок).
Підпунктом 1 пункту 3 Постанови №153 (в редакції станом на час виникнення спірних відносин) установлено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Відповідно до пункту 4 Постанови №153 громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. №2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Отже, із аналізу норм Постанови №153, станом на час проходження позивачем військової служби, слідує, що особам рядового, сержантського і старшинського складу, які у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу, зокрема, до Національної гвардії, проходять військову службу під час воєнного стану та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн грн. У разі поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, винагорода виплачується в повному обсязі у разі, якщо військовослужбовець брав безпосередню участь у бойових діях строком менше шести місяців.
Варто зауважити, що така винагорода виплачується військовослужбовцям за умови, якщо вони не були притягнуті до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення.
Як свідчать матеріали справи позивач:
- 15 листопада 2019 року уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу.
- до набрання чинності Постановою №153 під час воєнного стану уклав контракт про проходження військової служби в Національній гвардії України (30 березня 2022 року) у віці 22 років;
- є особою сержантського і старшинського складу Національної гвардії України;
- на час набрання чинності Постановою №153 (13 лютого 2025 року) проходив військову службу, тобто був діючим військовослужбовцем;
- брав безпосередню участь в бойових діях під час здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України – кількість днів безпосередньої участі ОСОБА_1 у бойових діях за період з 25 лютого 2025 року по 13 лютого 2025 року складає 552 дні, що підтверджено листом Військової частини НОМЕР_1 від 25 лютого 2026 року №10/28/12-С-116, довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 14 квітня 2026 року №2012.
- не притягався до кримінальної відповідальності чи адміністративної відповідальності за вчинення військового правопорушення, та дисциплінарної відповідальності.
Відповідач заперечує право позивача на отримання одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови №153, оскільки позивачем було підписано перший контракт 15 листопада 2019 року, тобто до початку введення в Україні воєнного стану – 24 лютого 2022 року.
Надаючи оцінку таким доводам суд зазначає про таке. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 липня 2025 року №942 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 р. №153» (Постанова №942), яка набула чинності 07 серпня 2025 року, внесені зміни до Постанови №153, зокрема, пункт 4 доповнений абзацами такого змісту: «виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та: були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу».
Зважаючи на внесені Постановою №942 зміни до Постанови №153, суд звертає увагу, що законодавець у такий спосіб усунув прогалини цього нормативного акту щодо права на виплату одноразової грошової винагороди у разі укладення контракту військовослужбовцями, які проходили строкову військову службу.
Позаяк, інше тлумачення приписів Постанови №153, на переконання суду, не відповідало б меті прийняття Постанови №153 підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану та мало б ознаки дискримінації.
Тому, суд критично оцінює доводи відповідача про відмову у виплаті одноразової грошової винагороди у певному розмірі з тих підстав, що позивач до укладання контракту (30 березня 2022 року) проходив військову службу.
Крім того, Постанова №153 не містить жодних застережень чи обмежень щодо необхідності підписання контракту саме вперше, за умови дотримання інших передбачених Постановою умов.
Норми вказаної Постанови не містять положень, які б встановлювали обмеження щодо повторного укладення контракту, врахування чи впливу попереднього проходження військової служби за контрактом на право особи на отримання одноразової грошової винагороди.
Суд вважає, що контракт про проходження військової служби, укладений ОСОБА_1 у 2019 році, не має правового значення для вирішення питання про призначення та виплату одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою №153. Це обумовлено тим, що у 2022 році, під час дії воєнного стану, ОСОБА_1 уклав новий контракт про проходження військової служби, який і є належною юридичною підставою для застосування положень Постанови №153.
Право на отримання зазначеної виплати виникає у військовослужбовця з моменту виконання встановлених Постановою сукупності умов (зокрема, прийняття на військову службу під час дії воєнного стану, проходження військової служби у визначений період, безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях протягом встановленого строку, відсутність дисциплінарних та інших правопорушень).
Більше того, тлумачення пункту 4 Постанови №153 у вузькому значені, тобто лише відносно осіб, які вперше були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, буде дискримінаційним відносно осіб, котрі станом на 24 лютого 2022 року вже перебували на військовій службі та у подальшому уклали контракт на проходження військової служби.
Довільне трактування норм Постанови №153, суперечить принципу верховенства права, закріпленому у статті 8 Конституції України, та загальновизнаному правилу, що правові норми мають застосовуватися виключно у межах, передбачених їх змістом, без довільного розширення чи звуження їхньої дії. Будь-яке інше тлумачення, яке фактично позбавляє особу права, гарантованого державою, є неправомірним і порушує баланс між інтересами держави та правами громадянина.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що у разі неоднозначності правової норми перевага надається тлумаченню, яке забезпечує більш повну реалізацію прав особи. Це узгоджується з положеннями статті 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.
Статтями 1 та 2 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців – діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. 
Постановою Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі №240/4894/23 Верховний
Суд сформував правовий висновок, де наголосив, що принцип тлумачення закону на користь особи не передбачає ігнорування закону, але вказує на те, що в спірних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію закону, яка максимально захищає права та інтереси саме особи «у вагомих сумнівах - на користь людини».
З огляду на викладене, а також беручи до уваги, що ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу під час воєнного стану у віці до 25 років; проходив військову службу станом на дату набрання чинності Постановою №153 та продовжує проходити військову службу; брав безпосередню участь у бойових діях сукупно не менше шести місяців; не притягнутий до кримінальної відповідальності чи адміністративної відповідальності за вчинення військового правопорушення, та дисциплінарної відповідальності, слід дійти висновку, що позивачем дотримані визначені Постановою №153 умови для отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень.
Отже, відмова відповідача у виплаті позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн гривень є протиправною.
Суд не бере до уваги викладені у відзиві доводи відповідача про наявність сумнівів щодо безпосередньої участі ОСОБА_1 у бойових діях у кількості 552 дні, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови №153, оскільки відмовляючи у нарахуванні та виплаті одноразової грошової винагороди, відповідач про такі мотиви у листі – відповіді на рапорт від 02 березня 2026 року №10/28/2/1-С-127-Аз не вказав.
При цьому, суд наголошує, що саме Військова частина НОМЕР_1 володіє всією інформацією про територіальне перебування позивача та є розпорядником відомостей щодо кількості днів його участі у бойових діях. Більше того, зазначені відомості були офіційно надані самим відповідачем у листі від 25 лютого 2026 року №10/28/12-С-116-Аз та підтверджені виданою ним довідкою про безпосередню участь ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 14 квітня 2026 року №2012. За таких умов, висловлення відповідачем сумнівів щодо достовірності власних же документів є недопустимим, оскільки ним, як єдиним розпорядником відповідної інформації, не надано суду жодних належних доказів на спростування кількості днів чи самого факту перебування позивача у визначених Постановою №153 районах.
Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Даючи оцінку поведінці відповідача, яка зумовила звернення позивача до суду з цим позовом, враховуючи, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо відмови у виплаті позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн гривень, відповідно до Постанови №153, не відповідають визначеним частиною другою статті 2 КАС України критеріям поведінки відповідача у спірних правовідносинах та чинному законодавству, тому такі дії потрібно визнати протиправними.
За таких обставин, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, позовні вимоги зобов`язального характеру також підлягають до задоволення шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн гривень, відповідно до Постанови №153.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України суд у цій справі дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк