ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 травня 2026 року
м. Київ

справа № 953/8595/24
провадження № 61-1763св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 липня 2025 року у складі судді Дяченка О. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Мальованого Ю. М., Тичкової О. Ю.,
Короткий зміст позовних вимог
1. У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В. А., про визнання недійсним договору позики.
2. Позов обґрунтовано тим, що 21 жовтня 2009 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А., реєстровий № 4096. 
3. Згідно з пунктом 1 договору позики позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 32 500 доларів США та зобов`язався повернути не пізніше 21 жовтня 2010 року.
4. З метою забезпечення зобов`язань за договором позики цього ж дня між позивачем та відповідачем було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А., реєстровий № 4098 (далі - договір про задоволення вимог іпотекодержателя), згідно з умовами якого виконання зобов`язання за договором позики було забезпечено трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 .
5. 22 жовтня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено додатковий договір № 1 до договору позики , згідно з яким було змінено суму позики на 38 125 доларів США, а кінцевий строк повернення встановлено не пізніше 21 жовтня 2011 року.
6. Позивач заперечує дійсність укладеного з відповідачем договору позики. Стверджує, що його умови суперечать вимогам чинного законодавства (пунктом 5 вказаного договору неустойка визначена в твердій грошовій сумі, а не у процентах, що суперечить статті 549 ЦК України; зазначення в договорі позики грошових зобов`язань боржника в іноземній валюті (доларах США) суперечить статті 524 ЦК України), договір укладено під впливом обману з боку відповідача та на вкрай невигідних умовах, а тому такий договір є оспорюваним та має бути визнаний судом недійсним.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
7. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
8. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із того, що позивачем не доведено наявність обставин, на які він посилався в обґрунтування позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
9. У лютому 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .
10. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
11. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
12. У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.
13. Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року в справі № 361/7424/15-ц, від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16, від 15 квітня 2020 року в справі № 489/3570/16-ц, від 07 жовтня 2020 року в справі № 132/1006/19, від 29 травня 2023 року в справі № 756/10782/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
14. Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що фактично отримана сума грошових коштів відрізнялась від зафіксованої в договорі, умови правочину були викладені та роз`яснені таким чином, що створювали хибне уявлення про реальний обсяг зобов`язань. Крім того, відповідач, знаючи про скрутне становище ОСОБА_1 , скористався цією ситуацією для нав`язування невигідних умов.
15. Також заявник посилається на те, що зафіксований у тексті договору спосіб визначення відповідальності за порушення умов виконання зобов`язання суперечить вимогам законодавства.

Відзиву на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
16. 21 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв валютні цінності у сумі 32 500 доларів США, які зобов`язується повернути у порядку та строки, визначені договором.
17. Зі змісту пункту 10 вказаного договору текст цього договору зачитаний сторонам українською мовою, прочитаний в дійсному надрукованому вигляді і цілком відповідає вільному волевиявленню позичальника та позикодавця.
18. Відповідно до умов пункту 11 договору зазначені в цьому договорі валютні цінності в сумі 32 500 доларів США позичальник отримав від позикодавця ще до підписання цього договору.
19. 21 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А., відповідно до умов якого цей договір укладено як засіб забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_1 за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. 21 жовтня 2009 року за р. № 4096 з обумовленим в договорі позики розміром боргу 32 500 доларів США.
20. 22 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. 21 жовтня 2009 року та зареєстрованого в реєстрі за р. № 4096. Відповідно до умов вказаного додаткового договору до пункту 1 договору позики внесено відповідні зміни, згідно яких позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв валютні цінності у розмірі 38 125 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 38 125 доларів США у порядку та строки, передбачені умовами додаткового договору.
21. Право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за ОСОБА_4 07 вересня 2016 року на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21 жовтня 2009 року (т. 1, а. с. 30).
22. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2016 року по справі № 640/19762/15-ц позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 проценти за користування позикою в розмірі 11 524 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 01 грудня 2016 року складає 294 537,31 грн та три відсотки річних в розмірі 56 919 грн та неустойку в розмірі 72 000 грн, а всього 128 919 грн.
Позиція Верховного Суду
23. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
24. Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
25. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
26. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
27. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
28. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
29. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
30. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
31. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
32. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
33. Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
34. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
35. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
36. Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
37. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
38. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
39. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
40. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
41. Отже, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
42. У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3- 11гс14 міститься висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
43. Водночас суд може визнати недійсними і правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (стаття 233 ЦК України).
44. За змістом статті 233 ЦК України ознаками правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто особа усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
45. Для кваліфікації правочину за статтею 233 ЦК України необхідна обов`язкова наявність двох умов у сукупності: тяжкої обставини і вкрай невигідних умов вчинення правочину. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).
46. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.
47. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.
48. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.
49. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 серпня 2020 року у справі № 401/218/18, від 22 вересня 2023 року у справі № 711/4680/21.
50. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
51. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
52. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
53. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
54. Судами встановлено, що 21 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 32 500 доларів США, які зобов`язується повернути у порядку та строки, визначені договором.
55. 21 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А., відповідно до умов якого цей договір укладено як засіб забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_1 за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. 21 жовтня 2009 року за р. № 4096 з обумовленим в договорі позики розміром боргу 32 500 доларів США.
56. В подальшому 22 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. 21 жовтня 2009 року та зареєстрованого в реєстрі за № 4096. Відповідно до умов вказаного додаткового договору до пункту 1 договору позики внесено відповідні зміни, відповідно до яких позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв валютні цінності у розмірі 38 125 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 38 125 доларів США у порядку та строки, передбачені умовами додаткового договору.
57. Таким чином, оскільки позивач погодився з умовами кредитування, вчиняв дії щодо виконання взятих на себе зобов`язань, в подальшому погодився на збільшення суми позики, тому колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що останнім не доведено введення його в оману з боку відповідача при укладенні оспорюваного договору, або укладення договору на вкрай невигідних умовах.
58. Оскарження укладеного договору позики через досить тривалий проміжок часу ставить під сумнів доводи заявника щодо введення його в оману та укладення договору на невигідних умовах.
59. З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено наявність обставин, на які він посилався в обґрунтування позовних вимог.
60. Посилання заявника на те, що зафіксований у тексті договору спосіб визначення відповідальності за порушення умов виконання зобов`язання суперечить вимогам законодавства, відхиляються колегією суддів, оскільки сторони добровільно погодили всі істотні умови договору.
61. Доводи заявника на неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року в справі № 361/7424/15, від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16, від 15 квітня 2020 року в справі № 489/3570/16-ц, від 07 жовтня 2020 року в справі № 132/1006/19, від 29 травня 2023 року в справі № 756/10782/19, відхиляються колегією суддів, оскільки з урахуванням встановлених судами обставин, оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах.
62. Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
63. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального процесуального права. 
64. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
2. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

Ю. В. Черняк

В. В. Шипович