Справа № 127/2017/26
Провадження № 2/127/472/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області 
в складі: головуючого судді Сичука М.М., 
за участі секретаря судового засідання Коровай А.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ТОВ «ФК «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов позов Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 червня 2023 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 319400629 в електронній формі шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця.
Позивач зазначив, що кредитний договір було укладено відповідно до вимог Цивільного кодексу України та Закону України «Про електронну комерцію» шляхом акцепту відповідачем пропозиції кредитодавця через особистий кабінет на вебсайті кредитодавця. Для отримання кредиту відповідач пройшов процедуру реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора, заповнив анкету-заявку із зазначенням персональних даних, пройшов процедуру ідентифікації та верифікації, ознайомився з умовами кредитування та правилами надання грошових коштів у позику, після чого підписав кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором MNV4DY46.
За твердженням позивача, відповідно до умов кредитного договору первісний кредитор надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 14 705,00 грн шляхом їх перерахування на банківську картку, реквізити якої були зазначені відповідачем під час оформлення заявки на отримання кредиту. Надалі відповідачем було збільшено суму кредиту, у зв`язку із чим загальний розмір отриманих кредитних коштів становив 24 300,00 грн.
Позивач посилається на те, що первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором та надав відповідачу грошові кошти, що підтверджується наданими до суду копіями платіжних документів, довідками та поясненнями первісного кредитора щодо перерахування коштів.
У позовній заяві зазначено, що після отримання кредитних коштів відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, кредит та проценти за користування кредитом у встановлені договором строки не повернув, унаслідок Так, 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, на виконання якого сторонами підписано реєстр прав вимоги № 246 від 29 серпня 2023 року, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором відповідача було відступлено ТОВ «Таліон Плюс».
Надалі, 27 травня 2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 27/0524-01, а право вимоги до відповідача було передано новому кредитору на підставі реєстру прав вимоги № 1 від 27 травня 2024 року.
У подальшому, 15 липня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» укладено договір факторингу № 15/07/25-Е, на виконання якого сторонами підписано реєстр боржників та акт приймання-передачі реєстру боржників від 15 липня 2025 року, згідно з якими до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 319400629.
На підтвердження переходу права вимоги позивачем до матеріалів справи долучено копії договорів факторингу, витяги з відповідних реєстрів прав вимоги, акти приймання-передачі, платіжні документи щодо фінансування факторингових операцій та інші документи, які, на думку позивача, підтверджують безперервний ланцюг переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «ФК «ЕЙС».
Позивач зазначив, що станом на дату звернення до суду відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, заборгованість не погасив, а тому за ним обліковується заборгованість у загальному розмірі 115 060,36 грн, з яких: 24 300,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 90 760,36 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом; 0,00 грн - штрафні санкції. 
Посилаючись на порушення відповідачем умов кредитного договору та вимог цивільного законодавства щодо належного виконання зобов`язань, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 319400629 від 23 червня 2023 року у розмірі 115 060,36 грн.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача понесені судові витрати, а саме судовий збір у сумі 2 662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
Разом із позовною заявою представником позивача було подано клопотання про витребування доказів від АТ КБ «ПриватБанк» щодо належності відповідачу банківської картки із маскою номера 5168-75XX-XXXX-9483, підтвердження факту зарахування на неї кредитних коштів, належності відповідачу фінансового номера телефону, а також витребування первинних бухгалтерських документів, які підтверджують здійснення відповідних банківських операцій.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2026 року провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення між ним та первісним кредитором кредитного договору відповідно до вимог законодавства. Вказував, що у матеріалах справи відсутні належні докази його особистого підпису або іншого належного волевиявлення на укладення договору, а також докази фактичного отримання ним кредитних коштів саме на підставі спірного кредитного договору.
Крім того, відповідач посилався на відсутність належних доказів переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача, зокрема договорів відступлення права вимоги та доказів повідомлення його як боржника про зміну кредитора у порядку, передбаченому статтями 516, 517 ЦК України.
Також відповідач зазначив, що заявлену позивачем заборгованість не визнає, будь-яких дій, спрямованих на визнання боргу, не вчиняв, а сам факт можливого зарахування грошових коштів на банківську картку, на його думку, не свідчить про виникнення кредитного зобов`язання без належного підтвердження правових підстав такого зарахування та укладення кредитного договору.
Окремо відповідач звернув увагу на те, що використання певного номера мобільного телефону не може саме по собі підтверджувати факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів чи надання ним згоди на виникнення відповідних грошових зобов`язань.
Після отримання витребуваних судом доказів від АТ КБ «ПриватБанк» відповідач підтримав свою позицію та наполягав, що надані банком відомості не підтверджують належним чином укладення ним кредитного договору, оскільки, на його переконання, факт зарахування коштів на банківський рахунок та використання номера телефону не є беззаперечними доказами виникнення кредитних правовідносин
Представник позивача, скориставшись своїм процесуальним правом, подав до суду відповідь на відзив та додаткові пояснення, у яких зазначив, що доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог є необґрунтованими та такими, що не спростовують факт існування заборгованості за кредитним договором.
Представник позивача вказав, що між первісним кредитором та відповідачем було укладено кредитний договір № 319400629 від 23.06.2023 року, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти та взяв на себе зобов`язання щодо їх повернення, а також сплати процентів за користування кредитом у строки та на умовах, визначених договором.
Зазначив, що відповідач належним чином свої договірні зобов`язання не виконав, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яка станом на дату звернення до суду становить 115 060,36 грн, з яких: 24 300,00 грн - заборгованість за тілом кредиту та 90 760,36 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Представник позивача наголосив, що укладений між сторонами кредитний договір є правомірним, відповідач добровільно погодився з його умовами, у тому числі щодо розміру кредиту, порядку його повернення та сплати процентів, а тому відповідно до статей 526, 629 ЦК України умови такого договору є обов`язковими для виконання сторонами.
Щодо набуття позивачем права вимоги представник позивача зазначив, що право вимоги за кредитним договором неодноразово переходило на підставі договорів факторингу, а саме: від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року, від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» за договором факторингу № 27/0524-01 від 27.05.2024 року та від ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» до ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» за договором факторингу № 15/07/25-Е від 15.07.2025 року.
Представник позивача вказав, що факт переходу права вимоги підтверджується відповідними реєстрами прав вимоги, у яких зазначено відповідача та його кредитне зобов`язання, а тому позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах та має право звертатися до суду із вимогою про стягнення заборгованості.
При цьому представник позивача послався на положення статей 512, 514, 1077, 1078 ЦК України та зазначив, що чинне законодавство допускає відступлення як існуючих, так і майбутніх прав грошової вимоги за договорами факторингу. На думку представника позивача, укладені договори факторингу відповідають вимогам законодавства, не визнані недійсними у встановленому законом порядку, а тому породжують відповідні правові наслідки.
Щодо заперечень відповідача про відсутність повідомлення про зміну кредитора представник позивача зазначив, що відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Сам факт неповідомлення боржника про таку заміну не припиняє його обов`язку щодо виконання кредитного зобов`язання, а лише надає йому право виконати зобов`язання первісному кредитору до моменту отримання відповідного повідомлення.
Представник позивача також зазначив, що відповідач не надав суду доказів погашення кредитної заборгованості, не спростував розрахунок заборгованості та не довів належного виконання взятих на себе договірних зобов`язань.
Крім того, представник позивача послався на правові висновки Верховного Суду щодо обов`язковості виконання договірних зобов`язань, допустимості переходу права вимоги за договорами факторингу та наслідків порушення грошового зобов`язання.
З огляду на викладене представник позивача просив суд врахувати наведені пояснення, відхилити заперечення відповідача та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 319400629 від 23.06.2023 року у розмірі 115 060,36 грн, а також судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи.
На виконання ухвали суду про витребування доказів Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» було надано інформацію щодо рахунків та банківських операцій, проведених за рахунком, відкритим на ім`я відповідача ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
З наданої банком інформації встановлено, що на ім`я відповідача АТ КБ «ПриватБанк» було емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 (IBAN № НОМЕР_3 ), а також інші платіжні картки.
Банк повідомив, що номер телефону НОМЕР_4 , на який здійснювалось надсилання інформації щодо підтвердження операцій за платіжною карткою № НОМЕР_2 у період з 23.06.2023 року по 28.06.2023 року, був зазначений як фінансовий номер телефону та перебував у анкетних даних ОСОБА_1 .
Крім того, відповідно до інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк», за рахунком № НОМЕР_2 (IBAN № НОМЕР_3 ) у період з 23.06.2023 року по 28.06.2023 року було здійснено зарахування грошових коштів, а саме: 23.06.2023 року - на суму 9 595 грн; 23.06.2023 року - на суму 14 705 грн. 
Також банком надано виписку по вказаному рахунку за період з 23.06.2023 року по 28.06.2023 року.
Надана АТ КБ «ПриватБанк» інформація підтверджує факт зарахування грошових коштів на банківський рахунок, відкритий на ім`я відповідача, у день укладення кредитного договору № 319400629 від 23.06.2023 року, та підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі відповідно до вимог статей 76-81 ЦПК України.
У судове засідання представник позивача не з`явився, але просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач у судове засідання не з`явився, по невідомій суду причині, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток з повідомленням, але раніше ним було подано відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив в яких він просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.
Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку про розгляд справи за відсутності сторін.
Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.113 Розділу V Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, до початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС справи можуть розглядатися (формуватися та зберігатися) в паперовій, електронній чи змішаній формі залежно від наявних у суді можливостей.
Відповідно до наказу ДСА «Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України» від 20.08.2019 № 814, у випадку прийняття суддею (суддею-доповідачем), у провадженні якого перебуває судова справа, рішення щодо розгляду (формування та зберігання) судової справи (матеріалів кримінального провадження) в електронній чи змішаній (паперовій та електронній) формі, складання внутрішнього опису здійснюється у відповідній(их) формі(ах) (паперовій та/або електронній).
Суд, дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, всі обставини, на які сторона посилалась як на підставу своїх вимог, дійшов до висновку, що позовні вимоги ТОВ ФК «ЕЙС» підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 2ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що 23 червня 2023 року між первісним кредитором та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 319400629.
Відповідно до умов зазначеного кредитного договору первісний кредитор зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти, а відповідач, у свою чергу, прийняв на себе зобов`язання повернути отримані кошти у встановлений договором строк, а також сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші передбачені договором зобов`язання.
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір було укладено в електронній формі шляхом приєднання відповідача до запропонованих умов кредитування, що відповідає положенням законодавства щодо укладення договорів в електронній формі.
Факт укладення договору підтверджується електронною формою правочину, сформованого в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, та підписаного відповідачем шляхом використання одноразового ідентифікатора MNV4DY46, який був направлений на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем при реєстрації в особистому кабінеті.
Перед укладенням кредитного договору відповідач самостійно здійснила комплекс дій в інформаційній системі кредитодавця, а саме: пройшла реєстрацію особистого кабінету, подала заявку на отримання кредиту, внесла персональні дані (ПІБ, паспортні дані, РНОКПП, адресу проживання, контактний номер телефону, дані платіжної картки), пройшла процедуру верифікації, ознайомилася з умовами публічної оферти, Правилами надання кредитів та індивідуальними умовами договору.
Судом встановлено, що умови договору були розміщені у відкритому доступі на вебсайті кредитодавця та становили публічну оферту у розумінні статей 641, 644 ЦК України. Акцепт оферти відбувся шляхом активних дій відповідача, що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» є належним способом укладення електронного договору.
Відповідно до статей 205, 207 ЦК України правочин може бути вчинений у письмовій (у тому числі електронній) формі, а електронний документ, підписаний у встановленому законом порядку, прирівнюється до письмової форми правочину.
Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом акцепту пропозиції та підпису з використанням одноразового ідентифікатора, електронного підпису або іншого засобу ідентифікації, визначеного інформаційною системою. Такий договір має юридичну силу договору, укладеного у письмовій формі.
Отже, суд дійшов висновку, що кредитний договір № 183266126 укладено у належній формі, з дотриманням вимог цивільного законодавства, а воля сторін була виражена шляхом електронної ідентифікації відповідача.
Умовами кредитного договору сторони погодили розмір кредиту, строк його надання, порядок повернення кредитних коштів, розмір та порядок нарахування процентів за користування кредитом, а також інші істотні умови кредитування.
Відповідно до умов договору відповідачу було надано кредитні кошти, які були перераховані на банківський рахунок (платіжну картку), зазначену відповідачем під час оформлення кредиту.
Факт фактичного отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується не лише документами, наданими позивачем, а також відомостями, отриманими судом на виконання ухвали суду від Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк».
Так, відповідно до інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк», на ім`я ОСОБА_1 було емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 (IBAN НОМЕР_3 ), яка використовувалася для проведення банківських операцій.
Банк також повідомив, що номер телефону НОМЕР_4 був фінансовим номером відповідача та містився у його анкетних даних, що підтверджує зв`язок зазначеного платіжного засобу саме з особою відповідача.
З наданої банківської виписки за рахунком № НОМЕР_2 за період з 23.06.2023 року по 28.06.2023 року встановлено проведення операцій із зарахування коштів, а саме 23.06.2023 року на рахунок відповідача було зараховано грошові кошти у розмірі 9 595 грн та 14 705 грн.
Таким чином, судом встановлено, що кредитні кошти були фактично надані відповідачу та перебували у його розпорядженні, а відповідач набув можливість ними користуватися.
При цьому, отримання кредитних коштів породжує для позичальника не лише право користування ними, а й обов`язок щодо їх повернення та виконання інших договірних умов.
Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Отже, укладення кредитного договору та фактичне отримання відповідачем кредитних коштів створило між сторонами цивільне зобов`язання, відповідно до якого відповідач був зобов`язаний повернути отримані кошти та сплатити передбачені договором проценти.
Разом із тим, як встановлено судом, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, повернення отриманих коштів у повному обсязі не здійснив, проценти за користування кредитними коштами не сплатив, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, право вимоги щодо якої в подальшому перейшло до позивача на підставі договорів факторингу.
У подальшому, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів, утворилася заборгованість.
Суд встановив, що відповідач не здійснювала погашення кредиту у строки, визначені договором, що підтверджується розрахунками заборгованості та випискою по особовому рахунку.
Посилання відповідача на відсутність доказів фактичного отримання кредитних коштів суд відхиляє, оскільки такі твердження спростовуються банківською інформацією, яка підтверджує зарахування коштів на рахунок, відкритий на ім`я саме відповідача.
Сам факт заперечення відповідачем існування заборгованості без надання доказів повернення отриманих коштів або виконання інших умов кредитного договору не може свідчити про відсутність зобов`язання.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема сплатити кошти, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Таким чином, відповідач, отримавши кредитні кошти, був зобов`язаний виконувати умови укладеного договору, однак належного виконання своїх зобов`язань не здійснив, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Щодо переходу права вимоги, судом встановлено наступне/
Суд встановлює, що право грошової вимоги за кредитним договором № 319400629 від 23.06.2023 року в подальшому було предметом послідовного відступлення у межах договірних правовідносин факторингу.
Так, 28.11.2018 року між первісним кредитором та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, яким передбачено відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами, визначеними у відповідних реєстрах прав вимоги. Умовами зазначеного договору встановлено, що перехід права вимоги відбувається виключно на підставі підписаних сторонами реєстрів прав вимоги, які є невід`ємною частиною договору та конкретизують перелік боржників і обсяг переданих прав.
В подальшому до зазначеного договору факторингу неодноразово вносилися зміни шляхом укладення додаткових угод, якими продовжувався строк його дії, що підтверджує безперервність договірних правовідносин між сторонами.
Матеріалами справи підтверджується, що 29.08.2023 року сторонами було підписано Реєстр прав вимоги № 246, відповідно до якого до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 319400629 у визначеному розмірі заборгованості.
Суд виходить з того, що саме підписання реєстру прав вимоги, відповідно до умов договору факторингу, є юридичним фактом, з яким сторони пов`язали момент переходу права вимоги, що відповідає положенням статей 512, 514, 1077, 1078 ЦК України.
У подальшому між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС» було укладено договір факторингу № 27/0524-01 від 27.05.2024 року, за яким первісний набувач прав вимоги відступив належні йому права новому фактору - ТОВ «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС».
Наступним етапом 15.07.2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС» та позивачем у справі було укладено договір факторингу № 15/07/25-Е, відповідно до якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 319400629.
Факт переходу права вимоги підтверджується підписаними реєстрами боржників (реєстрами прав вимоги), які є невід`ємними частинами відповідних договорів факторингу, та містять індивідуалізацію боржника, розмір заборгованості та підставу виникнення зобов`язання.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги за правочином.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на моме
Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 57)).
Звідси Велика Палата Верховного Суду зазначає, що сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги.
Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається).
Оскільки сторони договору відступлення права вимоги не обмежені номінальною вартістю права вимоги, сама по собі різниця між номінальною вартістю права вимоги, що відступається, та ціною продажу такої вимоги, визначеною сторонами в договорі купівлі-продажу права вимоги, не може вважатися платою за договором факторингу».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі № 2-127/11 (провадження № 61-1648св17) зазначено, що «скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги. Так, в пункті 4.1. укладеного між ними договору визначено, що право власності на права вимоги, які відступаються за укладеним договором, вважається таким, що перейшло від клієнта (ПАТ «УкрСиббанк») до фактора (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») в день підписання акта приймання-передачі права вимоги, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Право вимагати від боржника виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав у фактора наступає після виконання ним зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Як встановлено судами та свідчать матеріали справи, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження виконання умов пунктом 3.1. договору, відповідно до якого фінансування за відступлені права вимоги надається фактором клієнту шляхом перерахування суми фінансування на рахунок клієнта двома платежами, суди зробили правильний висновок, що заявником не було належним чином доведено факт виникнення права вимоги, що відступається за укладеним договором.
Сторони договору поставили три умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором факторингу, що мають одночасно настати: укладення договору факторингу, підписання акта приймання-передачі права вимоги та сплата суми фінансування на рахунок клієнта. Враховуючи недоведеність заявником перерахування суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій були позбавленні правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до заінтересованої особи. Тягар доведення цих обставин у цьому провадженні покладається на заінтересовану особу, яка саме й звернулася із згаданими вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 10 ЦПК України та частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом».
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Відповідно до умов договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 передача (відступлення) права вимоги здійснюється не в момент укладення самого договору факторингу, а в момент підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги, який є невід`ємною частиною договору. При цьому предметом договору є відступлення всіх прав вимоги, визначених у відповідних реєстрах.
Згідно з пунктом 2.1 договору клієнт зобов`язувався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор - прийняти такі права вимоги та передати грошові кошти клієнту за плату на умовах договору. Пунктом 4.1 договору передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги.
Отже, фактичний перехід права вимоги відбувається саме на підставі реєстру прав вимоги, а не виключно в дату укладення договору факторингу. Реєстр прав вимоги, підписаний сторонами, містить усі необхідні реквізити для індивідуалізації права вимоги, зокрема дані про боржника, підставу виникнення зобов`язання, суму заборгованості та дату переходу права вимоги.
Як убачається з матеріалів справи, кредитний договір № 319400629 укладено 23.06.2023, а до реєстру прав вимоги за договором факторингу № 28/1118-01 його включено 29.08.2023. Таким чином, на момент включення до реєстру право вимоги вже існувало, а тому не може вважатися майбутньою вимогою у розумінні статті 1078 ЦК України.
Відповідно до статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, а також умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів відповідного виду. Для договору факторингу істотними є умови щодо предмета договору та ціни відступлення права вимоги. Матеріали справи свідчать про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, а також про погодження сторонами механізму індивідуалізації переданих прав вимоги шляхом формування та підписання відповідних реєстрів.
Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Як убачається з витягу з Реєстру боржників та акта приймання-передачі Реєстру боржників, долучених до матеріалів справи, до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №319400629 від 23.06.2023 у розмірі 115 060 грн. 36 коп.
Надані позивачем договори факторингу, витяги з реєстрів прав вимоги, реєстри боржників та акти приймання-передачі містять необхідні реквізити, підписи сторін та підтверджують послідовний перехід права вимоги від первісного кредитора до позивача.
Суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07.01.2026 у справі № 727/2790/25, відповідно до яких предметом договору факторингу може бути як наявна, так і майбутня вимога, а право вимоги переходить у момент, визначений умовами договору та відповідного реєстру прав вимоги. Верховний Суд зазначив, що майбутньою вимогою є лише така вимога, яка виникає з договорів, укладених після укладення договору факторингу, а наявні та «недозрілі» вимоги можуть бути предметом відступлення за умови їх належної індивідуалізації.
Крім того, Верховний Суд у зазначеній постанові звернув увагу на дію презумпції правомірності правочину, закріпленої статтею 204 ЦК України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Доказів визнання недійсними договорів факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, № 27/0524-01 від 27.05.2024 та № 15/07/25-Е від 15.07.2025 матеріали справи не містять.
Судом враховано, що кожна з наведених ланок відступлення права вимоги підтверджується належними письмовими доказами, які взаємно узгоджуються між собою, не містять суперечностей та в сукупності формують безперервний ланцюг правонаступництва щодо спірного кредитного зобов`язання.
Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності належного переходу права вимоги є необґрунтованими, оскільки спростовуються сукупністю наданих доказів, які підтверджують послідовне та документально оформлене відступлення права вимоги від первісного кредитора до позивача через проміжні фінансові установи.
Суд звертає увагу, що передача права вимоги відбулась в межах часових амок чинності договору факторингу, оскільки даним договором не обмежена можливість передачі прав вимог лише тими договорами, які існували до моменту укладення договору.
Тобто, фактичне відступлення прав вимоги не обмежується моментом укладення кредитного чи договору факторингу, а здійснюється на підставі реєстру, який містить перелік прав вимоги, що можуть виникати як до, так і після укладення договору факторингу.
Таким чином, суд доходить висновку, що позивач належними та допустимими доказами підтвердив факт переходу до нього права вимоги за кредитним договором №319400629 від 23.06.2023, а доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для такого переходу ґрунтуються на помилковому тлумаченні умов договорів факторингу та норм цивільного законодавства.
Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Верховного Суду від 07 січня 2026 року в справі №727/2790/25.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.
Судом встановлено, що 23.06.2023 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 , було укладено Договір кредитної лінії №№319400629, який є договором споживчого кредиту у формі кредитної лінії продукту «СМАРТ», що підтверджується Паспортом споживчого кредиту та текстом самого договору.
Відповідно до умов договору, кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у формі кредитної лінії з встановленим кредитним лімітом, а позичальник - повернути отримані кошти та сплатити проценти за користування ними на умовах, визначених договором. Перший транш за договором становив 14 705,00 грн та був перерахований після укладення договору на платіжну картку, зазначену позичальником під час оформлення кредиту.
Факт фактичного отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується не лише документами, наданими позивачем, а також відомостями, отриманими судом на виконання ухвали суду від Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк».
Так, відповідно до інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк», на ім`я ОСОБА_1 було емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 (IBAN НОМЕР_3 ), яка використовувалася для проведення банківських операцій.
Банк також повідомив, що номер телефону НОМЕР_4 був фінансовим номером відповідача та містився у його анкетних даних, що підтверджує зв`язок зазначеного платіжного засобу саме з особою відповідача.
З наданої банківської виписки за рахунком № НОМЕР_2 за період з 23.06.2023 року по 28.06.2023 року встановлено проведення операцій із зарахування коштів, а саме 23.06.2023 року на рахунок відповідача було зараховано грошові кошти у розмірі 9 595 грн та 14 705 грн.
Таким чином, судом встановлено, що кредитні кошти були фактично надані відповідачу та перебували у його розпорядженні, а відповідач набув можливість ними користуватися.
При цьому, отримання кредитних коштів породжує для позичальника не лише право користування ними, а й обов`язок щодо їх повернення та виконання інших договірних умов.
Оцінивши подані докази в їх сукупності, суд виходить із того, що договір кредиту був укладений належним чином, позичальник погодився з його умовами, а кредитні кошти були фактично надані у розпорядження відповідача шляхом перерахування на платіжний інструмент, визначений при укладенні договору.
Суд також враховує наданий позивачем розрахунок заборгованості, який перевірено та який є арифметично правильним, належним чином підтвердженим первинними документами та випискою по рахунку за період 15.07.2025-26.12.2025.
Доводи відповідача та його представника, викладені у відзиві, суд оцінює критично та вважає їх такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, а також такими, що не спростовують встановлених судом обставин.
Посилання відповідача на недоведеність ідентифікації особи як сторони електронного правочину є спростованим матеріалами справи. Зокрема, встановлено, що укладення кредитного договору здійснювалося через інформаційно-телекомунікаційну систему первісного кредитора із застосуванням процедури реєстрації особистого кабінету, верифікації персональних даних та підтвердження операцій за допомогою одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефону, який був зазначений саме відповідачем при реєстрації. У матеріалах справи містяться дані про послідовність авторизаційних дій користувача, що узгоджується з алгоритмом укладення електронного договору, визначеним Законом України «Про електронну комерцію».
Доводи відповідача про недостатність одноразового ідентифікатора як засобу підписання правочину є юридично неспроможними, оскільки відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор прямо віднесений до засобів електронного підпису, що прирівнюється до власноручного підпису за умови належної ідентифікації особи в інформаційній системі. Отже, сам по собі характер підпису не може ставитися під сумнів без належних і допустимих доказів технічного збою або несанкціонованого доступу, які відповідачем не надані.
Щодо заперечень відповідача про відсутність доказів фактичного отримання кредитних коштів, суд зазначає, що ці доводи також не підтверджуються матеріалами справи. Факт перерахування кредитних коштів встановлений на підставі платіжного доручення первісного кредитора, бухгалтерських документів та банківської інформації, отриманої судом у порядку витребування доказів безпосередньо від банку-емітента платіжної картки. З отриманих банківських даних вбачається зарахування суми кредиту на рахунок, пов`язаний із платіжним інструментом, зазначеним відповідачем при укладенні договору. Вказані відомості є первинною банківською інформацією та мають підвищену доказову силу у розумінні статті 76 ЦПК України.
Посилання відповідача на відсутність первинних документів є безпідставним, оскільки такі документи були витребувані судом та досліджені, а їх зміст узгоджується між собою, не містить суперечностей та підтверджує рух грошових коштів від кредитодавця до рахунку відповідача.
Аргументи відповідача щодо неналежності доказів переходу права вимоги та сумнівів у безперервності факторингового ланцюга суд також відхиляє як необґрунтовані. Матеріали справи містять договори факторингу, реєстри боржників та акти приймання-передачі прав вимоги, які у сукупності підтверджують послідовний перехід права вимоги від первісного кредитора до позивача. Відповідні реєстри містять ідентифікаційні дані відповідача, що дозволяє однозначно встановити включення саме її зобов`язання до переданого портфеля вимог.
Доводи щодо неналежного повідомлення відповідача про відступлення права вимоги відповідно до статті 1082 ЦК України не впливають на дійсність переходу права вимоги та не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання. Неповідомлення боржника змінює лише порядок належного виконання зобов`язання, але не припиняє самого обов`язку сплати заборгованості, що узгоджується як з положеннями статті 516 ЦК України, так і з усталеною судовою практикою.
Посилання відповідача на недоведеність розрахунку заборгованості суд оцінює критично, оскільки розрахунок узгоджується з випискою по рахунку, первинними бухгалтерськими документами та умовами кредитного договору щодо нарахування процентів. Сам по собі розрахунок фінансової установи не є єдиним доказом, однак у даному випадку він підтверджується сукупністю інших належних доказів, що відповідає вимогам статей 77-80 ЦПК України щодо оцінки доказів у їх сукупності.
Отже, доводи відповідача зводяться до загального заперечення обставин справи без надання доказів, які б спростовували встановлені судом факти. Такі заперечення не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки не відповідають стандарту доказування, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.
Суд приходить до висновку, що заперечення відповідача є формальними, не підтвердженими належними та допустимими доказами та не впливають на встановлені судом обставини щодо укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів, наявності заборгованості та належного переходу права вимоги до позивача.
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач після укладення кредитного договору здійснив будь-яке погашення заборгованості на користь первісного кредитора або іншої особи, а тому посилання на неповідомлення про зміну кредитора не може бути підставою для відмови у позові.
Щодо розміру заборгованості суд зазначає, що позивачем надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого загальний розмір боргу становить 115 060,36 грн, з яких 24 300 грн - заборгованість за тілом кредиту та 90 760,36 грн - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Відповідачем не надано суду належних доказів погашення заборгованості, неправильності проведеного розрахунку або інших доказів, які б спростовували заявлений позивачем розмір боргу.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже, саме на відповідача покладався обов`язок довести належне виконання кредитного зобов`язання або спростувати розмір заявленої до стягнення заборгованості, однак таких доказів суду не надано.
З огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт виникнення у відповідача кредитної заборгованості, факт отримання кредитних коштів, факт переходу права вимоги до позивача та невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.
За таких обставин позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 319400629 від 23.06.2023 року у розмірі 115 060,36 грн є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Отже, позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді .
До інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18).
Судові витрати на професійну правничу допомогу заявлені позивачем складаються з витрат на оплату послуг адвоката, наданих у межах Договору № 20/08/25-01 від 20.08.2025 про надання правничої допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом, а також Додаткової угоди № 25770986828 від 01.09.2025 до зазначеного договору, що підтверджується Актом прийому-передачі наданих послуг.
Згідно з поданими до суду документами, вартість наданої правничої допомоги визначена погодинно та включає такі види робіт:
- вивчення матеріалів справи, що становить 2 години роботи, вартістю 1 000,00 грн;
- складання позовної заяви, що становить 2 години роботи, вартістю 5 000,00 грн;
- підготовка адвокатського запиту, що становить 1 годину роботи, вартістю 500,00 грн;
- підготовка процесуальних клопотань, що становить 1 годину роботи, вартістю 500,00 грн.
Загальна сума витрат на професійну правничу допомогу за наведеними видами робіт становить 7 000,00 грн.
Вказані витрати підтверджуються належними письмовими доказами, а саме: Договором про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025, Додатковою угодою № 25770986828 від 01.09.2025 до нього, а також Актом прийому-передачі наданих послуг, які долучені до матеріалів справи (Додатки № 24, № 25, № 26, № 27, № 28).
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі N 904/4507/18, провадження N 12-171гс19).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі N 211/3113/16-ц).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України, заява N 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Зважаючи на складність справи, а саме, предмет доказування у даній справі, відсутність необхідності збору доказів, складність застосування норм права, суд вважає, що розмір правничої допомоги, заявленої ТОВ «ФК «ЕЙС» до відшкодування у розмірі 7000,00 грн є значно завищеним, не відповідає критеріям розумності та співмірності.
В даній категорії спірних правовідносин наявна усталена судова практика, обсяг наданих доказів є невеликим, враховуючи кількість боржників за договором факторингу даний позов для підготовки його до розгляду є однотипним, а тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3000,00 грн витрат на правничу допомогу, оскільки такий розмір є об`єктивним, справедливим та співмірним зі складністю справи та наданим адвокатом послуг.
Частиною першою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» при зверненні до суду з позовною заявою сплатило судовий збір в розмірі 2662,40 грн. Отже, судові витрати, що підлягають позивачу до компенсації за рахунок відповідача за подання позовної заяви становлять 2662,40 грн.
Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.
Керуючись ст.ст. 205, 207, 512, 514, 516, 526, 625, 626, 628, 629, 639, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 1077, 1078 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 12, 13 Закону України «Про електронну комерцію», керуючись ст.ст. 12, 137, 141, 258, 259, 265, 268, 279 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором № 319400629 від 23.06.2023 року у розмірі 115 060 (сто п`ятнадцять тисяч шістдесят) грн 36 коп., що складається з 24 300 (двадцять чотири тисячі триста) грн 00 коп. - основна заборгованість за кредитом; 90 760 (дев`яносто тисяч сімсот шістдесят) грн 36 коп. - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» судовий збір у розмірі 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (сім тисяч) грн 00 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники судового розгляду:
Позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС», код ЄДРПОУ 42986956, місцезнаходження: 02094, м. Київ, вул. Юрія Поправки, буд. 6, каб. 13;
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду складено 11.06.2026.

Суддя: