ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

26 травня 2026 року   м. Чернівці  Справа № 727/14451/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Кулянди М.І.,
секретар: Сарган Ю.В.,
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2026 року, ухваленого під головуванням судді Терещенка О.Є., повний текст рішення суду складено 20 березня 2026 року,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року ТОВ «Таліон Плюс» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що 09.11.2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 661824356 у формі електронного документу.
На виконання умов договору грошові кошти у розмірі 27 600 грн були перераховані товариством на банківську карту ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , яка була вказана останнім при укладанні договору.
Відповідач свої зобов`язання з повернення кредитних коштів не виконував, у зв`язку із чим утворилася заборгованість у сумі 84127,10 грн, з яких: заборгованість по кредиту 27598,87 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 56528,23 грн.
Крім цього зазначав, що 15.04.2025 у відповідності до ст.1077 ЦК України товариство відступило право вимоги за договором до ТОВ «Таліон Плюс» за договором факторингу № МВ-ТП/31.
У зв`язку із вищевикладеним позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі: 84127,10 грн., сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2026 року позов 
Провадження №22-ц/822/804/26

ТОВ «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість в розмірі 84127,10 грн, судовий збір в сумі 2422,40 грн, витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду сторона відповідача подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення є таким, що прийнято з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Вказує, що строк правомірного користування виданими кредитними коштами за цим траншем розпочався 09.11.2024 року і імперативно закінчився 09.12.2024 року. Загальна вказівка в умовах договору на строк кредитування "1826 днів" є виключно рамковою юридичною конструкцією — строком дії самої кредитної лінії.
Починаючи з 10.12.2024 року позивач втратив право нараховувати договірні проценти за ставкою 357,70% річних. Будь-які нарахування договірних відсотків після 09.12.2024 є штучними, протиправними та такими, що суперечать статті 1048 ЦК України.
Комісія за надання кредиту в розмірі 1 380,00 грн, передбачена Договором № 661824356, не є платою за жодну самостійну, додаткову чи супутню послугу, яка б надавала Позичальнику окреме матеріальне або нематеріальне благо.
У матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достовірні та вірогідні докази того, що відповідач фактично отримав заявлену позивачем суму в розмірі 27 598,87 грн. 
Позивачем не було надано належним чином засвідченого, персоналізованого Витягу з Реєстру боржників (невід`ємного Додатку до Договору факторингу), який би чітко індивідуалізував конкретний борг ОСОБА_1 . 
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ТОВ «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» виключно суму основної заборгованості (тіло кредиту) у розмірі 27 598,87 грн та суму відсотків, нарахованих виключно в межах первісного 30-денного строку кредитування.
У відзиві ТОВ «Таліон Плюс» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Новіков О.П. залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців області від 12 березня 2026 року залишити без змін.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позов ТОВ «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу суд першої інстанції дійшов висновку, що підлягає захисту право позивача на стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 661824356 від 09.11.2024 року у загальному розмірі 84 127,10 грн.
На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язання за договором з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» кредитної лінії № 661824356 від 09.11.2024 року та виникнення заборгованості з повернення кредиту в сумі 84127,10 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту 27 598,87 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом 56 528,23 грн;
При цьому, суд першої інстанції вважав доведеним, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено електронний договір, який підписано електронним підписом одноразовими ідентифікаторам, а також те, що банком перераховано кошти у сумі 27600 грн на картковий рахунок НОМЕР_2 .
Крім цього, судом зроблено висновок про те, що ТОВ «Таліон Плюс» доведено належними та допустимими доказами факт переходу до нього права вимоги до боржника (позичальника) ОСОБА_1 .
Також суд зауважив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є належним доказом, котрий підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором, містить детальний розпис нарахованої заборгованості, яким підтверджується несплата відповідачем заборгованості по кредиту.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам, визначеним в ст.263 ЦПК України, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 09 листопада 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 661824356, який підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором FSWM відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до пункту 2.1 Договору за цим договором кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у формі кредитної лінії, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
Загальний розмір кредиту за цим договором становить 27600 грн та надається позичальнику 09.11.2024 року (пункт 2.2., пункт 2.3. договору).
Відповідно до пункту 3.1. Договору позичальнику надається дисконтний період кредитування, протягом якого позичальник може отримати черговий транш у рамках кредитної лінії, шляхом ініціювання такої операції. На момент укладення цього договору строк дисконтного періоду користування складає 30 днів від дати отримання позичальником першого траншу. Загальний строк дисконтного періоду користування кредитом вираховується в порядку, передбаченому пункту 3.2 договору.
Сторони погодили, що встановлений в пункті 3.1 Договору строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного періоду та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів та інших нарахувань строк оплати яких настав ( п.3.2. договору).
Відповідно до пункту 8.2 та пункту 8.3. Договору базова процентна ставка складає 0,98% в день від суми залишку кредиту.
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 років або до його дострокового розірвання/припинення його дії, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. У будь-якому разі зобов`язання, що виникли під час дії Договору, діють до повного їх виконання (пункт 11.1 договору).
09.11.2024 року кошти в розмірі 27600 грн були перераховані на платіжну карту № НОМЕР_3 як кредит ОСОБА_1 за договором № 661824356 від 09.11.2024 року, що підтверджується інформаційною довідкою виданою ТОВ «ПрофітГід» (а.с.86).
Згідно з виписки по картковому рахунку АТ КБ «ПриватБанк» від 10 лютого 2026 року вбачається, що на картковий рахунок НОМЕР_4 зараховано кошти у сумі 27600 грн.
З інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк» від 10 лютого 2026 року №20.1.0.0.0/7-260206/43360-БТ, встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 в Банку емітовано карту НОМЕР_4 .
Згідно розрахунку заборгованості, проведеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», заборгованість ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 661824356 за тілом кредиту складає 27 598,87 грн, за відсотками 18121,49 грн
15 квітня 2025 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №МВ-ТП/14, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає факторові своє право вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників.
Відповідно до Витягу із реєстру прав вимоги до договору факторингу №МВ-ТП/14 від 15 квітня 2024 року за боржником ОСОБА_1 рахувалася заборгованість за тілом кредиту - 27 598,87 грн, за відсотками 18121,49 грн.
Згідно розрахунку заборгованості проведеного ТОВ «Таліон Плюс» за договором кредитної лінії № 661824356 станом на 04.09.2025 року заборгованість становить: за тілом кредиту – 27598,87 грн, за відсотками – 56528,23 грн, з яких: 18121,49 грн - нараховані первісним кредитором та 38406,74 грн - нараховані позивачем за період з 16.04.2024 року по 04.09.2025 року.
Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Законом України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення договорів в мережі, процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Так, електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23 березня 2020 року по справі № 404/502/18, відповідно до якого: будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Отже, кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
У справі, яка переглядається, встановлено, що 09 листопада 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 661824356 в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі інтернет та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 27600 грн, що підтверджується довідкою виданою ТОВ «ПрофітГід», та випискою по картковому рахунку АТ КБ «ПриватБанк» від 10 лютого 2026 року.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що первісний кредитор свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, погодженому сторонами.
Щодо переходу права вимоги за кредитним договором.
Згідно з статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд першої інстанції правильно констатував щодо укладеності договору факторингу від 15 квітня 2025 року № МВ-ТП/31 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», згідно з якого останнє набуло право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
За умовами пункту 4.1. Договору право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку.
У пункті 1.5. Договору факторингу зазначено, що Реєстр прав вимоги означає перелік права вимоги до боржників, що відступається за договором.
В рамках договору факторингу № МВ-ТП/31 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» від 15 квітня 2025 року складено та підписано Реєстр прав вимоги, за яким передані (відступлені) права вимоги до боржників на загальну суму 3671928 грн.
Відповідно до платіжної інструкції кредитового переказу коштів № 1426 від 17.04.2025 року ТОВ «Таліон Плюс» перерахувало кошти ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» у сумі 3671928,65 грн.
У графі № 1266 реєстру прав вимоги зазначено боржника “ ОСОБА_1 ”, номер кредиту № 667824356 від 09.11.2024 року та борг на загальну суму 59519,80 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту становить - 27598,87 грн, за процентами - 18121,49 грн, неустойка – 13799 грн.
Представлені суду докази цілком підтверджують перехід права вимоги відповідно до наданого реєстру до укладеного договору факторингу, відтак суд першої інстанції правильно констатував перехід права вимоги позивача до відповідача за укладеним кредитним договором № 667824356 від 09.11.2024 року.
Що стосується вимог про стягнення процентів за користування кредитом апеляційний суд зазначає таке.
Звертаючись до суду позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за процентами за договором № 667824356 від 09.11.2024 року у розмірі 56528,23 за період з 09 листопада 2024 року по 04 вересня 2025 року.
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048ЦКУкраїни про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)).
Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16).
Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав)».
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Відповідно до п.3.1 Договору позичальнику надається дисконтний період кредитування, протягом якого позичальник може збільшувати суму кредиту (отримати черговий транш) в межах кредитного ліміту, шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму Кредиту. На момент укладення цього договору строк дисконтного періоду користування складає 30 днів від дати отримання позичальником першого траншу. Загальний строк дисконтного періоду користування кредитом вираховується в порядку передбаченому п. 3.2. Договору.
Сторони погодили, що встановлений в п. 3.1. Договору строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного періоду та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду на умовах, описаних в цьому пункті, не обмежена (3.2 договору).
Відповідно до п.3.3 Договору, для здійснення першої пролонгації дисконтного періоду за цим договором, позичальнику необхідно сплатити всі нараховані за перші 30 днів дисконтного періоду проценти. Про суму нарахованих процентів, що позичальнику необхідно сплатити для оформлення другої і наступних пролонгацій позичальник інформується через особистий кабінет.
Згідно п.3.4 Договору, продовження строку дисконтного періоду не призводить до зміни істотних умов Договору в бік погіршення для Позичальника. Всі істотні умови які застосовуються протягом всього строку дії цього Договору зазначенні в цьому договорі в момент його укладення. Оскільки пролонгація не є зміною істотних умов договору, зокрема строку дії договору, то вона не потребує укладення додаткових угод до договору, в тому числі пролонгація не потребує застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Ініціювання позичальником пролонгації є конклюдентною дією спрямованою на застосування тих чи інших передбачених цим договором умов користування кредитом без зміни строку дії договору.
Рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту за всіма наданими Траншами є дата закінчення Дисконтного періоду кредитування 09.12.2024, а саме протягом 30 днів від дати отримання першого траншу Позичальником (п.7.1 договору).
Згідно п.7.2 Договору сума кредиту має бути повернена позичальником не пізніше ніж протягом 30 календарних днів після настання однієї з наступних обставин: закінчення строку дії договору в порядку, передбаченому п. 11.1 договору; дострокового припинення дії договору, в порядку передбаченому п.9.1.1.2. або п. 9.1.1.7 договору.
Пунктом 7.3 встановлено строк повернення кредиту – 09.12.2029 року.
Тобто, сторони кредитного договору встановили, що термін повернення кредиту - 09.12.2029 року.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у кредитному договорі № 667824356 від 09.11.2024 року сторони врегулювали відносини щодо сплати процентів за користування кредитом, що передбачено розділом 7 та 8 договору, та ними було погоджено строк кредитування до 09.12.2029 року, що свідчить про наявність у позивача права на нарахування відсотків за кожен день користування кредитом після закінчення 30-ти денного строку дисконтного періоду кредитування в порядку, передбаченому кредитним договором, з умовами якого позичальник був ознайомлений.
Строк кредитування 30 днів, на який посилаєтся скаржник, умовами договору визначений як дисконтний період кредитування.
В матеріалах справи наявна заявка ОСОБА_1 на отримання грошових коштів, в якій зазначено, що строк кредитування - 1826 дні (дисконтний період 30 днів), в сукупності з умовами кредитного договору, що спростовує доводи скаржника про те, що строк кредитування складає 30 днів.
Однак колегія суддів не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості.
Так, відповідно до п. 2.1. договору факторингу № МВ-ТП/31 від 15.04.2025 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон плюс» (фактор), в порядку та на умовах договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги за переліком в Реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в ропорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.
Фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги (п. 2.2. договору).
Згідно із п. 5.3. фактор має право: здійснювати будь-які не заборонені чинним законодавством України дії для реалізації прав вимоги та отримання боргу від боржників, особисто або уповноважувати на це третіх осіб; укладати будь-які правочини (договори, угоди) з боржниками, в тому числі щодо реструктуризації боргу, продовження строку погашення боргу, повного чи часткового прощення суми боргу та ін.; розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги на користь третіх осіб.
Відповідно до Реєстру прав вимоги від 17 грудня 2024 року підтверджується відступлення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до ОСОБА_1 (№ 1266 у реєстрі прав вимог) за кредитним договором № 661824356 від 09.11.2024 року на загальну суму заборгованості 59519,80 грн, з якої: заборгованість по основному боргу (тіло кредиту) 27598,87грн, заборгованість по процентам 18121,49 грн, неустойка 13799 грн.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що ТОВ «Таліон плюс» набуло права вимоги до відповідача в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент відступлення такого права первісним кредитором. При цьому, умовами договору факторингу не передбачено права фактора на самостійне нарахування нових процентів за користування кредитом після набуття права вимоги, а визначено лише право вчиняти дії, спрямовані на реалізацію вже наявного права вимоги та отримання заборгованості від боржника.
Отже, нарахувавши проценти за користування кредитом після набуття права вимоги від первісного кредитора, ТОВ «Таліон плюс» вийшло за межі наданих йому прав та фактично змінило обсяг зобов`язання відповідача, що не відповідає умовам договору факторингу.
Колегія суддів, враховуючи викладене вважає за необхідне взяти до уваги розрахунок, здійснений первісним кредитором станом на момент відступлення права вимоги, який відповідачем не був спростований. Відповідно до зазначеного розрахунку загальна сума заборгованості становить 45720,36 грн, з яких: 27598,87 грн заборгованість за тілом кредиту 18121,49 грн заборгованість за процентами. Вимога про стягнення неустойки, відображеної у цьому розрахунку, позивачем не заявлялася.
Щодо комісії за видачу кредиту 
За змістом Договору № 661824356 від 09.11.2024 року сторони погодили комісію за надання кредиту в розмірі 1380 грн.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст.11, ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження №61-4202сво22).
Таким чином, виходячи з аналізу вимог п. 4 ч. 1 ст.1, ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 1, ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19, така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
Таким чином, посилання скаржника на нікчемність комісії за надання кредиту є безпідставним та спростовується з мотивів наведених вище.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на наведене, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, а саме не врахував, що ТОВ «Таліон плюс» у спірних правовідносинах не мало права нараховувати проценти за користування кредитом після набуття права вимоги, оскаржуване рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «Таліон плюс» задоволити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон плюс» заборгованість за кредитним договором № 661824356 від 09.11.2024 року в сумі 45720,36 грн, з яких: 27598,87 грн заборгованість за тілом кредиту, 18121,49 грн заборгованість за процентами.
Розподіл судових витрат
Статтею 382 ЦПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
З огляду на висновок щодо часткового задоволення апеляційної скарги, в результаті чого розмір задоволених позовних вимог складає 54,34%, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання позову в суді першої інстанції в сумі 1316,33 грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимог 2422,40х54,34%). Крім того, у зв`язку з наведеним апеляційний суд вважає за необхідне відповідно зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу та стягнути їх пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 2717 грн (5000х54,34%).
Звертаючись до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 3634 грн. Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги підлягає стягненню судовий збір за перегляд рішення з позивача на користь відповідача у сумі 1659,28 грн (3634х45,66).
Згідно з частинами десятою, тринадцятою статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, враховуючи покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд уважає за необхідне стягнути з ТОВ «Таліон плюс» на користь ОСОБА_1 342,95 грн судового збору (1659,28 -1316,33 ).
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2026 року скасувати.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» заборгованість за кредитним договором № 661824356 від 09 листопада 2024 року в сумі 45720,36 грн, з яких: 27598,87 грн заборгованість за тілом кредиту, 18121,49 грн заборгованість за процентами.
Здійснити новий розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» судові витрати на правничу допомогу в сумі 2717 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» на користь ОСОБА_1 на витрати по сплаті судового збору у сумі 342,95 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Суддя-доповідач І.Н. Лисак
Судді:  І.М. Литвинюк
М.І. Кулянда