ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року	Львів	Справа № 380/17362/24 пров. № А/857/34758/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О. І.,
Запотічного І. І.,

розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Львівського окружного адміністративного суду 17 липня 2025 року (головуючий суддя Андрусів У.Б.), ухвалене у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження у м.Львів, у справі № 380/17362/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

14.08.2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач-1, ГУ ПФУ у Львівській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі – відповідач-2, ГУ ПФУ в Чернівецькій області), у якому просив: визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 19.06.2024 №134250007409 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та скасувати його; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи, а саме: з 01.02.1992 по 25.02.1994, з 18.10.1994 по 01.05.1998, з 10.05.1998 по 01.12.1998, з 15.06.1999 по 05.09.1999, з 15.02.2001 по 26.01.2010, з 18.05.2012 по 16.01.2013, з 06.06.2013 по 05.03.2014, з 15.03.2014 по 19.11.2014, з 20.11.2014 по 10.10.2015, з 11.10.2015 по 28.09.2016, з 29.09.2016 по 29.09.2017, з 02.10.2017 по 02.10.2018, з 03.10.2018 по 03.10.2019, з 04.10.2019 по 10.09.2020, з 05.10.2020 по 26.05.2022, та здійснити обчислення пенсії із заробітку (доходу) за вказаний період роботи.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду 17 липня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 19.06.2024 №134250007409 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.06.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 01.01.1992 до 25.02.1994, з 18.10.1994 до 01.05.1998, з 10.05.1998 до 01.12.1998, з 15.06.1999 до 05.09.1999, з 15.02.2001 до 26.01.2010, з 18.05.2012 до 16.01.2013, з 06.06.2013 до 05.03.2014, з 15.03.2014 до 19.11.2014, з 20.11.2014 до 10.10.2015, з 11.10.2015 до 28.09.2016, з 29.09.2016 до 29.09.2017, з 02.10.2017 до 02.10.2018, з 03.10.2018 до 03.10.2019, з 04.10.2019 до 10.09.2020, з 05.10.2020 до 26.05.2022. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком. Суд зазначив, що доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці (неправильними чи не точними) щодо спірного періоду роботи відповідачем суду не надано. При цьому, при вирішенні спору суд врахував, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених у ній записах. Також суд зазначив, що припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і вихід України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» і набрання чинності Законом № 2783-ІХ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», не є підставою для відмови у зарахуванні спірного періоду роботи на території рф до страхового стажу. При цьому суд вказав на те, що вирішення питання наявності права на пенсію (підрахунку загального стажу) є прерогативою пенсійного органу і суд не вправі замість пенсійного органу вдаватись до підрахунку стажу, чи прийняття рішення про призначення пенсії, тому на переконання суду, для відновлення порушеного права позивача необхідно зобов`язати відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України після зарахування відповідних періодів роботи повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком. Також суд вказав, що дії зобов`язального характеру щодо зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів роботи та повторного розгляду її заяви має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення пенсії за заявою позивача, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Чернівецькій області.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду 17 липня 2025 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачу не зараховано оспорювані періоди роботи, оскільки Головним управлінням проведено розрахунок стажу позивачу відповідно до вимог чинного законодавства, в ОСОБА_1 відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за віком не менше 31 року. Стверджує, що за доданими позивачем документами до страхового стажу не зараховано:
періоди роботи з 10.05.1998 по 01.12.1998, оскільки запис про звільнення завірено печаткою УРСР. Необхідно надати довідку, оформлену належним чином;
період роботи на території російської федерації з 15.06.1999 по 05.09.1999, оскільки між датою наказу про звільнення наявна розбіжність. Звільнено 05.09.1999, a наказ від 22.05.2000.
період роботи на території російської федерації з 01.01.1992 по 25.02.1994, з 18.10.1994 по 01.05.1998, з 15.02.2001 по 26.11.2010, з 18.05.2012 по 16.01.2013, з 06.06.2013 по 05.03.2014, з 15.03.2014 по 19.11.2014, з 20.11.2014 по 10.10.2015, з 11.10.2015 по 28.09.2016, з 29.09.2016 по 29.09.2016 по 29.09.2017, з 02.10.2017 по 02.10.2018, з 03.10.2018 по 03.10.2019, з 04.10.2019 по 10.09.2020, запис № 39 (відсутній запис про звільнення), оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що судом було досліджено усі наявні докази та враховано аргументи учасників справи, правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 .
12.06.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої заяви визначено ГУ ПФУ в Чернівецькій області.
За результатом розгляду заяви відповідач-2 прийняв рішення від 19.06.2024 №134250007409 про відмову у призначенні пенсії. Підставою для відмови слугувало відсутність необхідного страхового стажу та те, що згідно Порядку подання та оформленням документів для призначення пенсій п.1 пп.1.7 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-яких час після виникнення права на пенсію або не раніше, ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1058-IV).
Згідно ч.1 ст.9 Закону №1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати : 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно вимог статті 1 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Таке ж визначення містить і частина 1 статті 24 Закону №1058-IV, яка передбачає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Як передбачено ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Так, приписами статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.
Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (далі - Порядок № 637) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника, а в разі відсутності трудової книжки або ж якщо в останній відсутні певні записи або вони є неточними, підтвердження трудового стажу здійснюється за допомогою інших даних та документів.
Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 у справі № 235/805/17, від 06.12.2019 у справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 у справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 у справі № 242/2536/16-а.
Згідно з п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі – Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, орган, що призначає пенсію, додає довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.
Як передбачено п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
На момент внесення записів у трудову книжку позивача діяв Порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях визначений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженою постановою Державного комітету ради міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати від 09.07.1958 №620 та Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (далі – Інструкція №162).
Згідно з п.2.2. Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Відповідно до п.2.3. Інструкції № 162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1984 р., у графі 2 трудової книжки раніше встановленого зразка (1938 року) записується «1984.05.01», в трудових книжках, виданих після 1 січня 1975 р.; «05.01.1984». Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.
У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією того підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику в цьому необхідну допомогу (п.2.5. Інструкції № 162).
Аналогічні за змістом положення містить також Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110.
Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством.
Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено. 
Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.
Записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 дата першого заповнення 10.09.1980, підтверджуються такі періоди трудової діяльності:
№ 9 про прийняття з 03.10.1991 машиністом автокрану 6 розряду вахтовим методом роботи в Нижнєвартовське управління технологічного транспорту;
№10 про звільнення з 25.02.1994 з роботи у Нижневартовському управлінні технологічного транспорту за власним бажанням;
№11 про прийняття з 18.10.1994 машиністом підйомника А-50 шостого розряду на капітальний ремонт свердловин вахтово-експедиційним методом роботи в філію спільного підприємства “Сибнафта” (яке в подальшому перейменоване в акціонерне товариство закритого типу “Сибнафта” та Відкрите акціонерне товариство “Сибнафта”);
№14 про звільнення з 01.05.1998 з роботи у Відкритому акціонерному товаристві “Сибнафта” у зв`язку із закінченням строку трудового договору;
№15 про прийняття з 10.05.1998 шофером в Мале підприємство “Надія”;
№16 про звільнення з 01.12.1998 з роботи в Малому підприємстві “Надія”;
№17 про прийняття з 15.06.1999 в структурний підрозділ Нижневартовського управління технологічного транспорту машиністом підйомника А-50 6 розряду для роботи на підземному і капітальному ремонті нафтових і газових свердловин;
№18 про звільнення з 05.09.1999 з роботи в структурному підрозділі Нижневартовського управління технологічного транспорту машиністом підйомника А-50 6 розряду для роботи на підземному і капітальному ремонті нафтових і газових свердловин за прогул;
№19 про прийняття з 15.02.2001 машиністом підйомника А-50 шостого розряду в транспортний цех вахтовим методом роботи в АОЗТ “Північна нафта”;
№20 про звільнення з 26.11.2010 з роботи з АОЗТ “Північна нафта” за власним бажанням;
№21 про прийняття з 18.05.2012 машиністом підйомника шостого розряду в дільницю капітального монтажу свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю “НАДРА” Хантимансійського автономного округу - Югра Тюменської області місто Нижнєвартовськ;
№22 про звільнення з 16.01.2013 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю “НАДРА” у зв`язку із закінченням строку трудового договору;
№23 про прийняття з 06.06.2013 машиністом підйомника шостого розряду в автотранспортний цех вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю “НАДРА” Хантимансійського автономного округу Югра Тюменської області місто Нижневартовськ;
№24 про звільнення з 05.03.2014 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю “НАДРА” у зв`язку із закінченням строку трудового договору;
№25 про прийняття з 15.03.2014 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю “НАДРА” Хантимансійського автономного округу Югра Тюменської області місто Нижнєвартовськ;
№26 про звільнення з 19.11.2014 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю “НАДРА” у зв`язку із закінченням строку трудового договору;
№27 про прийняття з 20.11.2014 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю “НАДРА” Хантимансійського автономного округу Югра Тюменської області місто Нижнєвартовськ;
№28 про звільнення з 10.10.2015 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю “НАДРА” у зв`язку із закінченням строку трудового договору;
№29 про прийняття з 11.10.2015 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю “НАДРА”;
№30 про звільнення з 28.09.2016 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю “НАДРА” у зв`язку із закінченням строку трудового договору;
№31 про прийняття з 29.09.2016 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю “НАДРА”;
№32 про звільнення з 29.09.2017 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю “НАДРА” у зв`язку із закінченням строку трудового договору;
№33 про прийняття з 02.10.2017 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю “НАДРА”;
№ 34 про звільнення з 02.10.2018 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю “НАДРА” у зв`язку із закінченням строку трудового договору;
№35 про прийняття з 03.10.2018 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю “НАДРА”;
№ 36 про звільнення з 03.10.2019 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю “НАДРА” у зв`язку із закінченням строку трудового договору;
№37 про прийняття з 04.10.2019 розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю “НАДРА”;
№38 про звільнення з 10.09.2020 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю “НАДРА” у зв`язку із закінченням строку трудового договору;
№39 про прийняття 05.10.2020 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство обмеженою відповідальністю “НАДРА”.
Суд зауважує, що у розглядуваному випадку записи трудової книжки вчинені в хронологічному порядку, містять чітку дату прийому та звільнення з роботи, реквізити наказів (їх дату та номер), посада на яких працював позивач, засвідчені підписами відповідальних осіб та відтисками печаток підприємств. 
Таким чином, ці записи підтверджують страховий, в тому числі й пільговий стаж роботи за період з 03.10.1991 до 25.02.1994 в Нижневартовському управлінні технологічного транспорту; з 18.10.1994 до 01.05.1998 у Відкритому акціонерному товаристві “Сибнафта”, з 10.05.1998 до 01.12.1998 у Малому підприємстві “Надія”, з 15.06.1999 до 05.09.1999 в структурному підрозділі Нижнєвартовського управління технологічного транспорту; з 15.02.2001 до 26.11.2010 в АОЗТ “Північна нафта”; за період з 18.05.2012 по 16.01.2013; з 06.06.2013 до 05.03.2014; з 15.03.2014 до 19.11.2014; з 20.11.2014 до 10.10.2015; з 11.10.2015 по 28.09.2016; з 29.09.2016 до 29.09.2017; з 02.10.2017 до 02.10.2018; з 03.10.2018 до 03.10.2019; з 04.10.2019 до 10.09.2020; з 05.10.2020 до 26.05.2022 у Товаристві з обмеженою відповідальністю “НАДРА”.
Поряд з цим, довідками ТОВ “НАДРА” від 01.07.2021 №72, від 01.07.2021 №72/1, від 04.05.2022 №26 підтверджується, що в період з травня 2012 року до грудня 2020 року, з січня 2021 року до лютого 2022 року позивачу нараховувалася заробітна плата.
Як убачається з матеріалів справи, єдиною підставою неврахування відомостей за період роботи з 10.05.1998 до 01.12.1998 є те, що запис в трудовій книжці завірений печаткою УРСР.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що такі мотиви не є достатніми для незарахування до страхового стажу позивача спірного періоду роботи, оскільки постанова Верховної Ради України від 11.05.1992 №2318-ХІІ “Про заходи забезпечення виконання вимог дозвільної системи” та Інструкція про порядок видачі дозволів та виготовлення печаток і штампів, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.10.1993 №643, не містять положень про нечинність фактично існуючих печаток та штампів та обов`язок їх заміни.
Така позиція корелюється з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №275/615/17.
Також, період роботи позивача на території російської федерації з 15.06.1999 по 05.09.1999 не зараховано до стажу, оскільки між датою наказом про звільнення наявна розбіжність. Звільнено 05.09.1999, a наказ від 22.05.2000.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що наведені обставини не викликають сумнівів у дійсності запису та факті роботи позивача, вказаний недолік у заповненні (оформленні) трудової книжки позивача, при дотриманні усіх вимог щодо порядку оформлення записів про роботу, не може бути самостійною підставою для незарахування вказаного періоду її роботи до страхового стажу. 
В свою чергу, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірний запис у трудовій книжці є недійсним.
Апеляційний суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 року по справі №687/975/17, у якій зазначено, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
За висновком Верховного Суду у постанові від 06 березня 2018 року у справі №754/14989/15-а не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.
Отже, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані посилання відповідача є недостатніми для відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу, а тому спірний період з 10.05.1998 до 01.12.1998 та з 15.06.1999 по 05.09.1999 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Щодо незарахування спірних періодів роботи позивача на території російської федерації, апеляційний суд зазначає таке.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що період роботи позивача на території рф підтверджується записами в трудовій книжці та архівними довідками.
Вказані записи в трудовій книжці містять посилання на відповідні документи, на основі яких вони вчинені (накази) та не містять помилок, неточностей, підтирань чи виправлень, а тому не викликають сумнівів у їх достовірності.
Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Як передбачено статтею 4 Закону №1058-IV, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Згідно з абз.2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Статтею 7 названої Угоди визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.
Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, орган Пенсійного фонду України, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, покликався на припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Однак, як правильно вважав суд першої інстанції, такі доводи є неприйнятними, адже у силу пункту 2 статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Тож, припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.
Позиція органу Пенсійного фонду суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.
Апеляційний суд наголошує, що закон не має зворотної дії в часі. Працюючи за межами України, позивач мав легітимні очікування щодо свого пенсійного забезпечення відповідно до означених вище Угод.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.01.2025 по справі №620/3530/22.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач прийняв оскаржуване рішення з порушенням норм законодавства, а тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 19.06.2024 №134250007409 про відмову у призначенні пенсії необхідно скасувати та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії.
Оскільки сторони рішення суду в частині відмови в позові не оскаржують, то в силу приписів ст. 308 КАС України таке не є предметом апеляційного перегляду.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави часткового задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду 17 липня 2025 року у справі № 380/17362/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний