КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7847/2026
Справа № 760/5674/23

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

27 травня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УСГ» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Аксьонової Н.М. в м. Київ 19 березня 2024 року (повне рішення складено 12 січня 2026 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УСГ», третя особа ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та 3 % річних за час прострочення виплати страхового відшкодування,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути на свою користь з ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» страхове відшкодування 60132,50 грн., пеню 39006,73 грн., 3 % річних в розмірі 4468 грн., інфляційне збільшення боргу в розмірі 27457,55 грн., судовий збір 1310,65 грн. та витрати на професійну правничу допомогу 15000 грн.
Позов мотивувала тим, що 20 березня 2020 року приблизно о 09:36 ОСОБА_2 на перехресті вул. Черняховського та вул. Краснодарської в м. Києві, керуючи транспортним засобом Renault Logan д.н.з. НОМЕР_1 , скоїв зіткнення з автомобілем Geely д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а ОСОБА_1 - тілесні ушкодження. Постановою Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2020 року у справі № 937/5233/20 визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Станом на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія Renault Logan д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «УСГ».
22 травня 2020 року ФОП Олексієнко М.М. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» із повідомленням потерпілого про ДТП.
Відповідно до звіту про оцінку КТЗ № 01-31/05 від 31 травня 2020 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Geely д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті аварійних пошкоджень, становить 94742,40 грн.
15 червня 2020 року ФОП Олексієнко М.М. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» із заявою про виплату страхового відшкодування. Листом від 23 червня 2021 року страхова компанія повідомила позивача та його представника про визначення розміру страхового відшкодування 60132,50 грн., з яким позивач погоджується.
Проте листом від 01 вересня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» повідомило позивача та його представника, що не має підстав віднести позивача ОСОБА_1 до категорії осіб, що мають право на отримання страхового відшкодування за даним випадком, а відповідно і підстав для виплати страхового відшкодування на користь останньої, оскільки транспортний засіб належить іншій особі ОСОБА_1 (третя особа за даним позовом).
Наголошувала, що на момент ДТП позивач керувала та правомірно володіла транспортним засобом Geely д.н.з. НОМЕР_2 , який належить третій особі ОСОБА_1 , а тому має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.
Крім того, враховуючи, що ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» не здійснило виплату страхового відшкодування, воно також зобов`язане сплатити пеню, 3 % річних та інфляційні втрати від суми простроченого грошового зобов`язання 60132,50 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року позов частково задоволено, стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування 58132,50 грн., пеню 37783,62 грн., інфляційні втрати 27137,27 грн., 3 % річних 4322,68 грн., разом 127376,07 грн., в решті позову відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» на користь ОСОБА_1 15821,33 грн. судових витрат.

Відповідач ПрАТ «Страхова компанія «УСГ», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що 26 березня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» отримало від представника ФОП Олексієнко М.М. заяву про виплату страхового відшкодування. 02 квітня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» повідомило ОСОБА_1 та її представнику про необхідність надання документів. Після цього позивач ОСОБА_1 надала страховій компанії анкету, опитувальник та довідку з реквізитами. 25 червня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» склало розрахунок суми страхового відшкодування та страховий акт та перерахувало ОСОБА_1 58132,50 грн. страхового відшкодування згідно платіжного доручення № 17068.
Сума страхового відшкодування в розмірі 58132,50 грн. була повернута на рахунок ПрАТ «Страхова компанія «УСГ», оскільки позивач ОСОБА_1 надала до страхової компанії анкету та опитувальник від свого імені, а довідку з реквізитами ОСОБА_1 - третьої особи.
Отже, особа, яка не має відношення до пошкодженого автомобіля, подала до ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» документи від свого імені, однак надала банківські реквізити особи, яка має право отримати страхове відшкодування, що суперечить Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в результаті чого грошові кошти і повернулись.
25 серпня 2021 року на адресу ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» надійшла відповідь на запит Головного сервісного центру МВС, з якого відповідачу стало відомо, що транспортний засіб зареєстровано на третю особу ОСОБА_1 
01 вересня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» направило на адресу позивача та її представника листи, якими повідомило про відсутність підстав для віднесення її до категорії осіб, що мають право на отримання страхового відшкодування за даним випадком, а відповідно і для виплати страхового відшкодування.
Наводив зміст ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо змісту заяви про страхове відшкодування, вказував, що позивач не надала ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» документи, що посвідчують право заявника на отримання страхового відшкодування, а саме довіреності, договору оренди, свідоцтва про право на спадщину. Тобто в розумінні Закону по ДТП, яке мало місце 20 березня 2020 року, до ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» не зверталася особа (власник транспортного засобу), яка має право отримувати страхове відшкодування, або її представник, орендар чи спадкоємець, а тому 90-денний строк, про який позивач зазначає, не почав свого перебігу.
Вказував, що суд першої інстанції не врахував, що позивач з власної вини вчасно не отримала страхове відшкодування, оскільки не повідомила свої реквізити.
Посилався на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 522/5162/16-ц про те, що право на отримання страхового відшкодування належить особі, яка має законний майновий інтерес, є власником або законним володільцем транспортного засобу на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах, та яка надала відповідні визначені законом документи на підтвердження свого права, зокрема власності.
Зазначав, що 01 вересня 2021 року страховою компанією було направлено на адресу третьої особи ОСОБА_1 лист, яким повідомило про пропуск річного строку для подання заяви про виплату страхового відшкодування, оскільки ДТП мало місце 20 березня 2020 року, а третя особа ОСОБА_1 звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування 29 червня 2021 року, і таким чином їй було відмовлено у виплаті з підстав, передбачених п. 37.1.4 Закону. Посилався на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 542/1526/15-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 336/7752/16-ц про те, що зазначений у п. 37.1.4 Закону строк є присічним і поновленню не підлягає.
Звертав увагу, що відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), однак суд першої інстанції незаконно та безпідставно стягнув з відповідача пеню майже за три роки всупереч норм ЦК України. Посилаючись на гостру респіраторну хворобу COVID-19, суд першої інстанції не зазначив, як зазначена хвороба вплинула на реалізацію процесуальних прав позивача, при цьому така хвороба не є беззаперечним фактом та підставою для поновлення чи продовження процесуальних строків.
Наголошував, що Закон України № 731-ІХ скасував дію положень щодо автоматичного продовження/поновлення строків, які пов`язані з дією карантину, а питання продовження/поновлення процесуальних строків знову регулюється у такий самий спосіб, як і до внесення змін, пов`язаних з карантином.
Посилався на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 370/522/16-ц про те, що сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою для вчинення процесуальних дій, а безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, може бути визнано порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Посилався на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 про те, що запровадження карантину та воєнного стану само по собі не є підставою для продовження/поновлення процесуального строку.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначала, що позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.
Звертав увагу, що оскільки у ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» не має жодного обов`язку перед позивачем ОСОБА_1 , то і жодні штрафні санкції з відповідача не можуть бути стягнуті. Також суд першої інстанції неправильно визначив дату порушення прав позивача, і якби у ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» дійсно був обов`язок перед позивачем, то сума страхового відшкодування в дійсності була б меншою. Враховуючи вищевикладене, вважав, що суд першої інстанції безпідставно і незаконно стягнув з ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» 4322,68 грн. 3 % річних та 27137,27 грн. інфляційного збільшення боргу.
Щодо незаконності і безпідставності рішення про стягнення 14550 грн. витрат на правничу допомогу, наводив зміст ст. 133, 137 ЦПК України, вважав, що сума гонорару адвокату в розмірі 14550 грн. є безпідставною та значно завищеною, справа не є складною, а обсяг робіт, проведених адвокатом, є незначним і мінімальним, сума гонорару не підтверджена жодним доказом та не має підлягати стягненню з ПрАТ «Страхова компанія «УСГ».
Підкреслював, що якби до ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» у межах річного строку звернулась би власник транспортного засобу - третя особа ОСОБА_1 , яка має право отримувати страхове відшкодування, то позивач не понесла би витрати на правничу допомогу.

Від позивача ОСОБА_1 у особі представника Олексієнка М.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, наводила власні аргументи на спростування доводів апеляційної скарги, щодо законних підстав на отримання позивачем страхового відшкодування, щодо подання документів для виплати страхового відшкодування у встановлені законом терміни, зазначала про нерелевантність правових висновків Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 522/5162/16, на які посилався відповідач, щодо обґрунтованості стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, щодо обґрунтованості витрат на правничу допомогу.
Повідомляла, що третя особа ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підтвердження чого надала копію свідоцтва про її смерть.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 правомірно керувала транспортним засобом, якому було завдано шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 20 березня 2020 року, а тому має право на відшкодування шкоди, завданої майну в результаті його знищення, у розмірі 58132,50 грн., за рахунок страхової компанії винної особи, цивільно-правова відповідальність якої була застрахована на момент ДТП у відповідача ПрАТ «Страхова компанія «УСГ», а також на стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних за період з 14 вересня 2020 року по 07 березня 2023 року за прострочення виплати страхового відшкодування.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що 20 березня 2020 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу Geely д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням позивача ОСОБА_1 , власником якого є третя особа ОСОБА_1 (а. с. 95 т. 1), та Renault Logan д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого станом на час ДТП була застрахована у відповідача ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» (а. с. 188 т. 1).
22 травня 2020 року ФОП Олексієнко М.М. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» із повідомленням потерпілого про дорожньо-транспортну пригоду (а. с. 20 т. 1).
Згідно звіту про оцінку КТЗ, складеного ФОП ОСОБА_4 31 травня 2020 року № 01-31/05, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику в результаті аварійних пошкоджень КТЗ Geely LC-1 д.н.з. НОМЕР_2 , становить 94742,40 грн. (а. с. 21 - 37 т. 1).
15 червня 2020 року ФОП Олексієнко М.М. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся засобами поштового зв`язку до ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» із заявою про виплату страхового відшкодування, яке просив перерахувати на вказаний картковий рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_3 , призначення платежу: виплата страхового відшкодування ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 (а. с. 59 - 61 т. 1).
Аналогічні відомості про номер рахунку та РНОКПП зазначено позивачем ОСОБА_1 у анкеті клієнта та опитувальнику, заповнених на вимогу ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» 14 травня 2021 року (а. с. 238 - 244 т. 1).
22 червня 2020 року ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг» на замовлення ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» було складено звіт № 4124 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, згідно якого вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу Geely д.н.з. НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження, за станом на дату оцінки, становить 90475,36 грн. (а. с. 118 - 122 т. 1).
29 липня 2020 року ФОП СОД ОСОБА_5 на замовлення ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» було складено звіт про розрахунок ринкової вартості пошкодженого КТЗ № 389/07/20, згідно якого ринкова вартість пошкодженого транспортного засобу Geely д.н.з. НОМЕР_2 у післяаварійному стані становить 30342,86 грн. (а. с. 141 - 147 т. 1).
14 вересня 2020 року ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» направило лист ОСОБА_1 про те, що на теперішній час документи, які б підтверджували вину водія забезпеченого транспортного засобу Renault Logan д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 в настанні ДТП відсутні, відповідно його цивільно-правова відповідальність не наступає, на підставі вищевикладеного ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» не має підстав для виплати страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-114523999 від 27 червня 2019 року (а. с. 232 т. 1).

Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року у справі № 937/5233/20 провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП (а. с. 67 - 68 т. 1).
Постановою Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2020 року у справі № 937/5233/20 визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Судом встановлено, що 20 березня 2020 року приблизно о 09:36 ОСОБА_2 на перехресті вул. Черняховського та вул. Краснодарської в м. Києві керував автомобілем Renault Logan д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, проігнорував вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», виїхав на перехрестя, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем Geely д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, чим порушив п.п. 2.3б, 16.11 ПДР; внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження, які не спричинили розладу здоров`я і не можуть бути віднесені до середньої тяжкості тілесних ушкоджень (а. с. 69 - 73 т. 1).
04 лютого 2021 року до ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» від представника ОСОБА_1 ФОП Олексієнко М.М. надійшла копія постанови Запорізького апеляційного суду від 04 грудня 2020 року у справі № 937/5233/20 (а. с. 233 т. 1).

05 лютого 2021 року, 19 березня 2021 року та 02 квітня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» направило ОСОБА_1 та її представнику ФОП Олексієнко М.М. лист, у якому просило заповнити опитувальник та анкету, засвідчити підписом та надати до ПрАТ «Страхова компанія «УСГ», а також надати копію паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а. с. 80, 84, 234 т. 1).
Листом від 23 червня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» повідомило ОСОБА_1 та її представника ФОП Олексієнко М.М. про розмір страхового відшкодування, який розраховується наступним чином: 90475,36 грн. - 30342,86 грн. - 60132,50 грн., де 90475,36 грн. - ринкова вартість транспортного засобу до ДТП, 30342,86 грн. - вартість транспортного засобу після ДТП (а. с. 91 т. 1).
25 червня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» склало розрахунок суми страхового відшкодування та страховий акт, згідно яких сума страхового відшкодування складає 58132,50 грн. (а. с. 148 - 149 т. 1).
25 червня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» згідно платіжного доручення № 17068 здійснило перерахунок суми страхового відшкодування 58132,50 грн. на реквізити банківського рахунку ОСОБА_1 , повідомлені нею в заяві про виплату страхового відшкодування, анкеті клієнта та опитувальнику від 14 травня 2021 року: НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_4 (а. с. 248 т. 1).
25 червня 2021 року банком повернуто платіжне доручення із відміткою, що номер рахунку НОМЕР_3 не відповідає коду отримувача, вказано про необхідність зазначення вірного ІПН замість НОМЕР_4 (а. с. 248 т. 1).
На а. с. 245 т. 1 знаходиться копія довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 18 червня 2021 року по реквізитам, згідно якої, одержувач ОСОБА_1 , на ім`я якої відкрито рахунок НОМЕР_3 , має інший РНОКПП НОМЕР_5 (а. с. 245 т. 1). 
На запит ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» від 29 липня 2021 року Головним сервісним центром МВС України направлено лист, яким повідомлено, що 15 грудня 2012 року здійснено вторинну реєстрацію придбаного в торговельній організації транспортного засобу Geely з видачею номерних знаків НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , 1958 року народження (а. с. 7 т. 2).
Листом від 01 вересня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» повідомило ОСОБА_1 та її представника ФОП Олексієнко М.М. , що під час врегулювання заявленого випадку стало відомо, що транспортний засіб Geely д.н.з. НОМЕР_2 належить не ОСОБА_1 , 1976 року народження ІПН НОМЕР_4 , а ОСОБА_1 , 1958 року народження, НОМЕР_5 , що підтверджує довідка ГСЦ МВС, і документів, які б надавали право ОСОБА_1 або ФОП Олексієнку М.М. представляти інтереси ОСОБА_1 (1958 року народження), надано не було, таким чином, ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» не має підстав віднести ОСОБА_1 (1976 року народження) до категорії осіб, що мають право на отримання страхового відшкодування за даним випадком, а відповідно немає підстав для виплати страхового відшкодування на користь останньої згідно заяви від 16 червня 2020 року (а. с. 93 - 94 т. 1).
Крім того, третя особа ОСОБА_1 (1958 року народження) 29 червня 2021 року подавала до ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» заяву про виплату страхового відшкодування (а. с. 3 т. 2).
Листом від 01 вересня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» повідомило ОСОБА_1 (1958 року народження) про прийняття рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування з підстав неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння ДТП (а. с. 16 - 17 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент виникнення спірних правовідносин регулював Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.
Згідно пункту 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Як встановлено ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Згідно ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. 
До заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).
Згідно п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення. Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.
Згідно п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. 
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до звіту № 4124 від 22 червня 2020 року, складеного на замовлення відповідача, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Geely, д.н.з. НОМЕР_2 становить 110314,52 грн., а вартість матеріального збитку 90475,36 грн. Згідно звіту від 29 липня 2020 року № 389/07/20, ринкова вартість пошкодженого автомобіля Geely, д.н.з. НОМЕР_2 , становить 30342,86 грн.

Оскільки вартість відновлювального ремонту транспортного засобу перевищує ринкову вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, ремонт транспортного засобу вважається економічно необґрунтованим, суд першої інстанції дійшов висновку, що автомобіль вважається фізично знищеним, і в такому випадку відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, розмір страхового відшкодування становить 58132,50 грн. (90475,36 грн. - 30342,86 грн. - 2000 грн. = 58132,50 грн., з яких 90475,36 грн. - ринкова вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди; 30342,86 грн. - вартість транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди, 2000 грн. - франшиза, що не відшкодовується ПАТ «СК «УСГ»).

Суд першої інстанції врахував, що 25 червня 2021 року відповідач перерахував позивачу ОСОБА_1 58132,50 грн. страхового відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням №17068 від 25 червня 2021 року, однак, сума страхового відшкодування була повернута на рахунок ПрАТ «СК «УСГ», а листом від 01 вересня 2021 вих. №03/6688 ПрАТ «СК «УСГ» повідомило позивача та його представника про те, що ПрАТ «СК «УСГ» не має підстав віднести ОСОБА_1 до категорії осіб, що мають право на отримання страхового відшкодування за даним випадком, і відповідно немає підстав для виплати страхового відшкодування на користь останньої згідно заяви від 16 червня 2020 року, оскільки транспортний засіб Geely, д.н.з. НОМЕР_2 належить ОСОБА_1 (1958 року народження).

Судом першої інстанції правомірно визнано відмову у виплаті позивачу суми страхового відшкодування незаконною, адже ОСОБА_1 під час ДТП керувала транспортним засобом на законних підставах, оскільки мала при собі посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, і факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для позивача, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну.

Дійсно, за змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Позивач, який правомірно керував транспортним засобом, має право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи, а понад розмір страхового відшкодування, зокрема, франшизи, за рахунок винної особи.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 200/21325/15-ц, від 03 квітня 2019 року в справі №299/2811/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 300/193/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 607/3007/16-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 335/2566/18, така практика є сталою. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження №14-95цс20), правовий висновок якої належним чином врахований судом першої інстанції, зазначено, що позивачу, який правомірно керував транспортним засобом, належить право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи. Факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної автомобілю, яким керувала особа під час ДТП.

Отже, встановивши, що позивач ОСОБА_1 на момент ДТП керувала транспортним засобом Geely, д.н.з. НОМЕР_2 , на законних підставах, оскільки мала при собі посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу власника автомобіля Geely, д.н.з. НОМЕР_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що ОСОБА_1 правомірно керувала транспортним засобом, а отже має право на відшкодування шкоди, завданої майну за рахунок страхової компанії - ПрАТ «СК «УСГ».

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги, що в розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» по факту ДТП, яке мало місце 20 березня 2020 року, до ПрАТ «СК «УСГ» не зверталася особа (власник транспортного засобу), яка має право отримувати страхове відшкодування, або її представник, орендар чи спадкоємець, а також що у ПрАТ «СК «УСГ» немає жодного обов`язку перед позивачем ОСОБА_1 щодо виплати страхового відшкодування, в зв`язку з чим з відповідача також не підлягали стягненню штрафні санкції за прострочення грошового відшкодування, є необґрунтованими і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Посилання ПрАТ «СК «УСГ» в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 522/5162/16-ц відхиляються апеляційним судом як нерелевантні, враховуючи наступне.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Апеляційний суд констатує, що правовідносини у справі № 522/5162/16-ц не є подібними, оскільки в цій справі саме власник транспортного засобу, а не особа, яка ним керувала, звертався до страховика для отримання страхового відшкодування, разом з тим, підставою для відмови власнику у виплаті була саме невідповідність вимогам законодавства свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за власником, виданого Управлінням ДАІ МВС Придністровської Молдавської Республіки.

Доводи апеляційної скарги, що власник транспортного засобу ОСОБА_1 (1958 року народження) звернулася до ПрАТ «СК «УСГ» із заявою про виплату страхового відшкодування лише 29 червня 2021 року, в зв`язку з чим їй було відмовлено у виплаті страхового відшкодування з підстав, передбачених п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не стосуються предмету позову ОСОБА_1 (1976 року народження) про стягнення страхового відшкодування та відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

Судом встановлено і доводами апеляційної скарги не спростовується, що 15 червня 2020 року ФОП Олексієнко М.М. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «УСГ» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто заява про виплату страхового відшкодування була подана в межах строку одного року.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 542/1526/15-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 336/7752/16-ц про те, що зазначений у п. 37.1.4 Закону строк є присічним і поновленню не підлягає. 

Доводи апеляційної скарги, що позивач з власної вини вчасно не отримала страхове відшкодування, а тому ПрАТ «СК «УСГ» не має нести тягар негативних наслідків за позивача, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки у разі відсутності відомостей про банківські реквізити потерпілої особи в даному випадку на виконання вимог пункту 36.4 статті 36 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова компанія повинна була запропонувати позивачу альтернативні способи виплати страхового відшкодування шляхом безготівкового перерахунку.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 463/1411/16-ц (провадження № 61-20286св18), в якій також зазначено, що «суди попередніх інстанцій прийшли до невірного висновку щодо застосування підпункту «є» пункту 35.2 статті 35 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено, що до заяви додаються відомості про банківські реквізити заявника (за наявності) та частини першої статті 613 ЦК України так як обов`язок особи, яка звернулася за страховим відшкодуванням надати страховику реквізити для перерахування страхового відшкодування не передбачено, а тому кредитор таким, що прострочив вважатися не може».

Водночас, відповідачем не надано будь-яких доказів звернення до потерпілої особи щодо узгодження з нею іншого способу виплати страхового відшкодування, як і повідомлення щодо неможливості здійснення безготівкового переказу на повідомлені нею реквізити.

Встановивши, що Олексієнко М.М. , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до ПрАТ «СК «УСГ» із заявою про виплату страхового відшкодування 15 червня 2020 року, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що передбачений п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 90-денний строк для виплати страховиком суми страхового відшкодування сплинув 13 вересня 2020 року, а тому 14 вересня 2020 року є датою початку прострочення виплати страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправильно визначив дату порушення прав позивача, є необґрунтованими і зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції, при цьому будь-якої іншої дати, яку відповідач вважає вірною, ним не повідомлено.

Також є необґрунтованими доводи ПрАТ «СК «УСГ», що у разі, якщо б у страхової компанії дійсно був би обов`язок перед позивачем, то сума страхового відшкодування в дійсності була б меншою, з огляду на те, що 25 червня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» склало розрахунок суми страхового відшкодування та страховий акт, згідно яких сума страхового відшкодування складає 58132,50 грн. (а. с. 148 - 149 т. 1), і саме в цьому розмірі страхове відшкодування було стягнуто судом першої інстанції з відповідача. 

Враховуючи, що сума основного зобов`язання складає 58132,50 грн., судом першої інстанції за період з 14 вересня 2020 року розраховано пеню в розмірі 37783,62 грн., інфляційні втрати в розмірі 27137,27 грн. та 3 % річних у розмірі 4322,68 грн. Розрахунок, зроблений судом, доводами апеляційної скарги не спростовано.

Суд першої інстанції правомірно визнав необґрунтованою заяву ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» про застосування спеціальної позовної давності до вимоги про стягнення пені, оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у тому числі статтями 257 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, тому позивачем не пропущена річна позовна давність за вимогами про стягнення пені, оскільки на час початку періоду прострочення з виплати страхового відшкодування (14 вересня 2020 року) такий строк був продовжений вищевказаним законом. 

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що застосування спеціальної позовної давності до позовних вимог щодо стягнення пені є неможливим.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що гостра коронавірусна хвороба (COVID-19) не є беззаперечним фактом та підставою для поновлення чи продовження процесуальних строків, із посиланням на правові висновки Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 370/522/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 про те, що запровадження карантину та воєнного стану само по собі не є підставою для продовження/поновлення процесуального строку, з огляду на те, що такі аргументи відповідача і наведені правові висновки Верховного Суду стосуються процесуальних строків, встановлених ЦПК України, а не позовної давності, застосування якої врегульоване нормами матеріального права, а саме ЦК України. 

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 14550 грн., в сукупності з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч.1 - 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 4 - 6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Звертаючись з позовом, Шкарубська О.В. у позовній заяві відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України надала орієнтовний розрахунок судових витрат, в тому числі 15000 грн. витрати на правничі послуги.
Судом встановлено, що до позовної заяви на підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату долучено копії: 
- договору про надання юридичних послуг №14/09/21-ЦС від 14 вересня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Олексієнком М.М.;
- додаткової угоди №1 від 24 лютого 2023 року до договору №14/09/21-ЦС від 14 вересня 2021 року;
- акту виконаних робіт від 24 лютого 2025 року;
- ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1351810;
Відповідно до п. 1, 2 додаткової угоди № 1 від 24 лютого 2023 року до договору про надання професійної правничої допомоги №14/09/21-ЦС від 14 вересня 2023 року, вартість послуг адвоката за надання правничих послуг в суді першої інстанції становить 15000 грн. Клієнт сплачує адвокату гонорар за надання правової допомоги після надання таких послуг та за умови позитивного результату по справі на користь клієнта. В іншому випадку, послуги надаються безкоштовно.
Згідно акту виконаних робіт від 24 лютого 2025 року, адвокат надав, а клієнт прийняв правничі послуги в суді першої інстанції в фіксованій сумі гонорару у розмірі 15000 грн.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та у постанові від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20) та від 23 січня 2023 року у справі № 755/2587/17 (провадження № 61-14362 св 21).

У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Також судом першої інстанції враховано правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, згідно яких фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Верховний Суд у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19 зробив правовий висновок, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Разом із тим, як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, відповідачем не доведено, що розмір адвокатських витрат 15000 грн., визначений позивачем, або 14550 грн., стягнутий судом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, її значення для позивача, який захищає своє право на отримання від відповідача страхового відшкодування, неспіврозмірним з ціною позову 131064,78 грн. або у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться лише до незгоди із заявленою до відшкодування сумою, не містять детального аналізу витрат відповідача на правничу допомогу і є суто формальними.

При цьому факти надання послуг правничої допомоги адвокатом Олексієнком М.М. позивачу ОСОБА_1 , зокрема у вигляді підготовки та подання позовної заяви до суду першої інстанції, участі в судовому засіданні, ознайомленні з матеріалами справи, підготовки та подання відповіді на відзив на позовну заяву, підтверджені матеріалами справи та встановлені судом.

За даних обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що заявлені до відшкодування судові витрати на правову допомогу у розмірі 15000 грн. підтверджені належними доказами та визначені у договорі у вигляді фіксованої суми, а тому такий розмір не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, крім того, судом враховано, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару суперечитиме принципу свободи договору. 

Враховуючи викладене, на підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог (97 %), суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 14550 грн. в рахунок відшкодування витрат на оплату правничої допомоги.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УСГ» залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 травня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.