Справа № 1326/3946/2012 
Провадження 2/465/213/26 

РІШЕННЯ
Іменем України
29.05.2026 року         м. Львів
Франківський районний суд м. Львова в складі:
головуючого судді - Мартьянової С.М.,
при секретарі судового засідання Штокало С.-М.Р.,
за участю:
представника позивача Зеника Б.Б., 
представника позивача Бучка Р.В., 
представника позивача Матящука В.К.,
представника відповідача Бідули Г.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на житло та виселення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:
Військовий прокурор Львівського гарнізону в інтересах держави Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, з урахуванням клопотання про уточнення позовних вимог, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на житло та виселення без надання іншого житлового приміщення, згідно якого просив виселити ОСОБА_1 із жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Обґрунтовує таке тим, що ОСОБА_2 розлучився з ОСОБА_1 , яка після розлучення та до 14.03.2008 року (момент її працевлаштування в будинкоуправління АДРЕСА_2 ) не мала відношення до Міністерства оборони України, а також не перебувала та не перебуває на квартирному обліку на отримання житла за рахунок житлових фондів Міністерства оборони України та перебуває на квартирному обліку у Львівській міській раді з 05.07.2002 року згідно повідомлення від липня 2008 року №1.7-5205/2501 управління житлового господарства Львівської міської ради, відповідно у ОСОБА_1 відсутні підстави для визнання за нею права власності на спірне жиле приміщення, а також з вищевикладених підстав ОСОБА_1 не набула права на користування спірним жилим приміщенням. Вказує, що для отримання жилої площі за рахунок житлових фондів Міністерства оборони України ОСОБА_1 , у зв`язку з її працевлаштуванням ІНФОРМАЦІЯ_1 у будинкоуправлінні № НОМЕР_1 КЕВ м.Львова, яке являється установою МОУ, їй необхідно було стати на квартирний облік. Зазначає, що єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, однак ОСОБА_1 ордер на спірне жиле приміщення не видавався, також відсутні підстави для видачі їй такого ордеру. Окрім цього, вказує, що спірне жиле приміщення було надано ОСОБА_1 в тимчасове користування, як члену сім`ї військовослужбовця, а у зв`язку з тим, що вона на даний час такою не являється, відповідно за нею не може бути визнане право власності на спірне жиле приміщення, яке відноситься до житлового фонду МОУ, а остання має право на забезпечення житлом Львівською міською радою у зв`язку з тим, що перебуває там на квартирному обліку. Також, вказує, що ОСОБА_1 зареєстрована у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , а відтак забезпечена жилою площею в гуртожитку, що належить Львівському державному підприємству «Лорта».
Представником ОСОБА_1 – адвокатом Бідулою Г.Д. подано до суду додаткові пояснення у справі, в яких просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Обґрунтовує таке тим, що ОСОБА_1 з 03.12.1975 до 17.10.2000 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який проходив військову службу на різних посадах у Міністерстві оборони України, тобто була членом сім`ї військовослужбовця. Рішенням житлової комісії ВП 308 Міністерства оборони України, яке оформлено протоколом № 2 від 05.09.1990, ОСОБА_2 та членів його сім`ї: ОСОБА_1 , 1951 р.н., та ОСОБА_3 , 1984 р.н., зараховано на квартирний облік на отримання житла у м. Львові на загальних підставах. 17.10.1990 т.в.о. начальника НОМЕР_2 ВП МО України від № 154 звернувся з листом до начальника Львівського гарнізону про надання допомоги у тимчасовому наданні житлової площі ОСОБА_2 до отримання постійного житла. 26.12.1990 ОСОБА_2 видано поселенське посвідчення № НОМЕР_3 на проживання разом із членами його сім`ї – ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_3 , 1984 р.н., у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . З метою упорядкування правомірності використання житлового фонду Львівського гарнізону квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка надана для тимчасового проживання ОСОБА_2 та членам його сім`ї без ордеру з оплатою квартплати та комунальних послуг, визнана службовим житлом та закріплена за ОСОБА_2 . Також, для врегулювання питання про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 26.05.2000 звертався із рапортом до начальника Львівської КЕЧР Західного оперативного командування, у якому просив прийняти рішення про його прописку з сім`єю: дружиною ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_3 в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де він проживає та оплачує комунальні послуги, незважаючи на те, що він прописаний із сім`єю у гуртожитку для одиноких осіб заводу «ЛОРТА» за адресою: АДРЕСА_4 . Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , рішенням житлової комісії ВЧ НОМЕР_4 , яке оформлено протоколом № 4 від 26.12.2000, ОСОБА_2 , як військовослужбовцю, виділено двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , на склад сім`ї з двох осіб – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , із зняттям з черги на отримання житлової площі від Міноборони України, у яку він переселився разом із дочкою ОСОБА_3 та у подальшому приватизував, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_5 від 20.08.2002. У спірній квартирі залишилась проживати ОСОБА_1 , з якою як з наймачем укладено наступні договори: 10.09.2009 – безстроковий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду з БУ-3 КЕВ м. Львова; 01.04.2009 – безстроковий договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій з БУ-3 КЕВ м. Львова; 29.10.2013 – договір про надання послуг з газопостачання з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», 01.10.2025 – типовий договір про надання послуг і утримання будинків та прибудинкових територій – ЛКП «Затишне», також на ім`я відповідача відкриті особові рахунки для сплати комунальних послуг, заборгованості по яких у ОСОБА_1 немає. Зазначає, що рішенням Шевченківського районного суд м. Львова від 07.06.2013 у справі № 466/3412/13-ц, ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 . Також, станом на 15.07.2025 відповідач не володіє жодним нерухомим майном, в тому числі житлом. Окрім цього, з 03.03.2021 ОСОБА_1 є пенсіонером за віком та на даний час відповідач зареєстрована в Центрі обліку та нічного перебування бездомних осіб за адресою: АДРЕСА_2 , іншого житла для проживання, окрім спірного, у ОСОБА_1 немає. Окрім цього, зазначає, що передача будинку АДРЕСА_6 у власність територіальної громади м. Львова здійснена у 2015. Таким чином, на думку представника відповідача, будинок АДРЕСА_6 , в тому числі і спірна квартира АДРЕСА_7 , з 01.10.2015 не перебуває на балансі позивача – КЕВ м. Львова, та, відповідно, не входить до сфери управління Західного оперативного командування Міноборони України, а перебуває у власності територіальної громади м. Львова. З огляду на вказане, задоволення позову про виселення ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення: не відповідає вимогам статей 109, 124-125 ЖК України, тобто принципу законності; буде порушенням принципу пропорційності, оскільки вказана квартира є єдиним житлом відповідача, який є пенсіонером за віком та у якій він проживає понад 35 років; буде суперечити легітимній меті, не буде важливим і корисним для демократичного суспільства; призведе до найбільш крайньої форми втручання у право на повагу до житла, оскільки для відповідача спірна квартира є «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції; призведе до захисту прав позивача, які у нього на даний час відсутні.
Окрім цього, до суду надійшли додаткові пояснення від представника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, в яких просить позов задоволити у повному обсязі.
Обґрунтовує таке тим, що в період розгляду даної справи, провадження у якій було відкрито 04.04.2008 року, відповідач самостійно в серпні 2014 року зверталася до Франківського районного суду м.Львова з позовними вимогами до Квартирно - експлуатаційного відділу м.Львова про визнання права на житлову площу за адресою: АДРЕСА_1 та реєстрацію в ній (справа №465/5151/14-ц). Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 30.09.2015 року, яке залишене без змін постановою апеляційної інстанції від 10.12.2015 року, у задоволенні позовних вимог про визнання права на житлову площу в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та реєстрацію у даній квартирі відмовлено за безпідставністю таких. Зазначають, що у справі №465/5151/14-ц було досліджено та встановлено практично усі факти та обставини, які наводить представник відповідача у своїх поясненнях від 17.07.2025 року. Зокрема, у зазначеному рішенні судом було встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 перебуває на балансі Будинкоуправління № 4 КЕВ м. Львова, знаходиться у власності Міністерства оборони України, вказаний факт ніким не оспорюється. Вказують, що «житловий будинок АДРЕСА_6 прийнятий у комунальну власність міста від КЕВ м.Львова і переданий на обслуговування ЛКП «Вуглецьке», що підтверджується також і додатковими поясненнями представника відповідача. Прийняття у комунальну власність міста житлових будинків здійснюється виключно з метою їх обслуговування. Також зазначають, що квартири в житловому будинку АДРЕСА_6 , станом на сьогоднішній день, належать до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України та перебувають в оперативному управлінні КЕВ м.Львова. Враховуючи вищевказане, на думку представника КЕВ м.Львова, гр. ОСОБА_1 не законно проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . 
Також, до суду надійшли письмові тези виступу у дебатах від представника Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, в яких зазначає, що підставою виселення стало проживання відповідачки у вказаному житлі без будь-якої правової підстави, зокрема, без ордеру, без зв`язку з відомством, якому належить вказане житло та отримання її чоловіком у власність іншого благоустроєного житла по АДРЕСА_8 . Так, майору ОСОБА_2 за рішенням начальника Львівського гарнізону у 1990 році надано можливість тимчасово проживати у квартирі по АДРЕСА_1 , до отримання житла, при цьому у згаданому дозволі немає згадки ні про ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 . Дозвіл надано лише військовослужбовцю. Жодних дозволів на проживання його дружині не надавалося. Отже дружина фактично вселилась в спірне житло самовільно, без ордеру та без будь-яких інших підстав. При, цьому сам ОСОБА_2 стверджує, що не проживав у спірній квартирі з 2000 року, отже, якщо він з 2000 року не потребував цього житла, то і члени його сім`ї не мали жодних підстав там перебувати. Посилання колишнього відповідача на охоронне свідоцтво як підставу для приживання є недоречним. У 2002 році ОСОБА_2 отримав ордер на житлову квартиру по АДРЕСА_9 , куди за його ж словами переселився. При цьому, жодних підстав його колишній дружині, з якою він розлучився, залишатись у спірній квартирі по АДРЕСА_6 , не було вже після моменту розлучення тобто з 17.10.2000р. Більш того, під час отримання ордеру на квартиру по АДРЕСА_8 , ОСОБА_2 запевняв, що переселяється туди з гуртожитку ДП «Лорта», де залишається проживати його колишня дружина. Тобто з формально юридичної точки зору – ОСОБА_1 , самовільно зайняла квартиру АДРЕСА_10 , не мала і не має жодних підстав для вселення та підлягає виселенню без надання іншого житла. 10.06.1998 року ОСОБА_2 уклав договір на дольову участь у будівництві житла, а саме квартири АДРЕСА_11 . Згідно з умовами цього договору ОСОБА_2 зобов`язався оплатити вартість квартири в термін до вересня 1999 року, а ПФ «Запрос» зобов`язалося передати ОСОБА_2 квартиру після повної оплати. 29.09.1999 року між ОСОБА_2 та ПФ «Запрос» укладено акт прийому-передачі квартири АДРЕСА_11 , згідно з яким ОСОБА_2 прийняв одну двокімнатну квартиру АДРЕСА_11 , загальною площею 49,84 кв.м. Пунктом 4 вказаного акту визначено, що: з моменту підписання цього акту квартира АДРЕСА_11 переходить у повну власність п. ОСОБА_2 . Вказує, що станом на момент укладення даного договору та підписання акту прийому-передачі (29.09.1999) ОСОБА_2 перебував на квартирному обліку у складі сім`ї з трьох чоловік, у тому числі відповідачки – ОСОБА_1 . Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано відповідно до свідоцтва 17.10.2000 року, тобто більш ніж через рік після отримання у повну власність квартири по АДРЕСА_8 . Тобто на момент отримання у повну власність квартири АДРЕСА_11 , згідно з актом прийому – передачі від 29.09.1999 ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_2 . Отже, Відповідачка – мала і має цілком законні права на проживання у квартирі АДРЕСА_11 , попри те, що була так несправедливо і віроломно позбавлена можливості туди вселитися разом із колишнім чоловіком. Окрім того, зазначає, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності ОСОБА_1 перебувала двокімнатна квартира у АДРЕСА_12 , загальною площею 43,2 кв.м. З огляду на викладене, ОСОБА_1 не є особою, яка позбавлена будь-якого житла, і у разі виселення має де проживати. Окрім цього, зазначає, що спірна квартира належала, як і по даний час належить до службового житла Міністерства оборони України, а отже не належала і не могла належати до житлового фонду місцевої ради народних депутатів, а тому і при передачі в цілому житлового будинку не змінила свого правового статусу, а залишилась у загальнодержавній власності в управлінні Міністерства оборони України. За таких обставин, Міністерство оборони України та його структурний підрозділ – КЕВ м. Львова є органом, уповноваженим на управління вказаною квартирою від імені держави, а тому є належним позивачем. Відтак, просить позов задоволити.
Вищевказана цивільна справа перебувала в провадженні судді Дякович О.В. 
Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 15.05.2012 року ОСОБА_6 прийнято до свого провадження та призначено судове засідання. 
Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Козюренко Р.С. 22.06.2012 року без видалення суду до нарадчої кімнати клопотання представника позивача – помічника військового прокурора Львівського гарнізону – задоволено, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виключено з числа відповідачів. 
Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 03.12.2014 року ОСОБА_6 зупинено провадження по цивільній справі за позовом Військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави Міністерства оборони України в особі квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на житло та виселення без надання іншого житлового приміщення до вирішення цивільної справи №465/5151/14, 2/465/2803/14 по суті за позовом ОСОБА_1 до Львівського квартирно-експлуатаційного відділу про визнання права на житлову площу та реєстрацію в ній.
На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова № 51/Р від 11.05.2019 року, 11.05.2019 року вказану цивільну справу передано судді Мартьяновій С.М.
Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Мартьянової С.М. від 12.10.2023 року цивільну справу за позовом Військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави Міністерства оборони України в особі квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на житло та виселення без надання іншого житлового приміщення прийнято до провадження судді Мартьянової С.М. 
Поновлено провадження у справі за позовною заявою Військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави Міністерства оборони України в особі квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на житло та виселення без надання іншого житлового приміщення.
Справу призначено до судового розгляду.
Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, просила відмовити у такому.
Суд, заслухавши учасників справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 17.10.1990 т.в.о. начальника НОМЕР_2 ВП МО України звернувся з листом № 154 до начальника Львівського гарнізону про надання допомоги у тимчасовому наданні житлової площі ОСОБА_2 до отримання постійного житла.
Рішенням житлової комісії ВП 308 Міністерства оборони України, яке оформлено протоколом № 2 від 05.09.1990 ОСОБА_2 та членів його сім`ї: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі пп. 6 п. 13 Правил обліку громадян у м. Львові, зараховано на квартирний облік на отримання житла у м. Львові на загальних підставах.
26.12.1990 ОСОБА_2 видано поселенське посвідчення № НОМЕР_3 на проживання разом із членами його сім`ї – ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_3 , 1984 р.н., у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до Довідки-доповіді ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.04.1999 № 517 з метою упорядкування правомірності використання житлового фонду Львівського гарнізону на підставі пункту 2 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка надана для тимчасового проживання ОСОБА_2 та членам його сім`ї без ордеру з оплатою квартплати та комунальних послуг, визнана службовим житлом та закріплена за ОСОБА_2 . 
Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , рішенням житлової комісії ВЧ НОМЕР_4 , яке оформлено протоколом № 4 від 26.12.2000, ОСОБА_2 , як військовослужбовцю, виділено двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , на склад сім`ї з двох осіб – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , із зняттям з черги на отримання житлової площі від Міноборони України, у яку він переселився разом із дочкою ОСОБА_3 та у подальшому приватизував, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_5 від 20.08.2002.
У спірній квартирі залишилась проживати ОСОБА_1 , з якою як з наймачем укладено наступні договори: 10.09.2009 – безстроковий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від з БУ-3 КЕВ м. Львова; 01.04.2009 – безстроковий договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій з БУ-3 КЕВ м. Львова; 29.10.2013 – договір про надання послуг з газопостачання з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», 01.10.2025 – типовий договір про надання послуг і утримання будинків і спору та прибудинкових територій – ЛКП «Затишне», також на ім`я відповідача відкриті особові рахунки для сплати комунальних послуг, заборгованості по яких у ОСОБА_1 немає, що підтверджується в тому числі: відповідями на адвокатські запити АБ «Галина Бідула та партнери» ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 16.09.2024 № 08-11437- 09/24, ЛМКП «Львівводоканал» від 09.09.2024 № ДВ-12674 та ЛКП «Вуглецьке» від 06.09.2024 № 1597, квитанціями-рахунками про оплату комунальних послуг за квітень 2025. 
Військовою прокуратурою Львівського гарнізону проведено перевірку законності використання житлового фонду Міністерства оборони України, у зв`язку з чим було направлено до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова листа №96 від 15.01.2008 року з проханням надати усі наявні документи, пов`язані з видачею ордеру на жилі приміщення, в тому числі за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно відповіді начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова №156 від 24.01.2008 року на підставі клопотання начальника НОМЕР_2 ВП МО майору ОСОБА_2 у 1990 році начальником Львівського гарнізону було дозволено тимчасове проживання у квартирі АДРЕСА_10 без оформлення ордеру з проведенням оплати за квартиру у комунальні послуги.
Відповідно до відповіді Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №8542 від 04.01.2008 року квартира АДРЕСА_11 зареєстрована за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Даними щодо державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_10 бюро не володіє.
ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 03.12.1975 до 17.10.2000, який проходив військову службу у Міністерстві оборони України.
Згідно відповіді Будинкоуправління-3 Західного оперативного командування Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова №192 від 22.05.2008 року квартира АДРЕСА_10 була надана військовослужбовцю ОСОБА_2 згідно охоронного свідоцтва №1312 від 26.12.1990 року. На даний час в квартирі фактично проживає без реєстрації колишня дружина ОСОБА_1 , працівник БУ №3 КВЧ м.Львова з 14.03.2008 на посаді діловода.
Рішенням Шевченківського районного суд м. Львова від 07.06.2013 у справі № 466/3412/13-ц, ОСОБА_1 визнано такою, що втратила користування житловим приміщенням у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до пенсійним посвідченням № НОМЕР_6 (серія НОМЕР_7 ), виданим Пенсійним фондом України ОСОБА_1 є пенсіонером за віком з 03.03.2021. 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 119 Житлового кодексу України, Відповідно до законодавства України у випадках, які визначаються Кабінетом Міністрів України, службові жилі приміщення можуть надаватися окремим категоріям військовослужбовців.
У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Відповідно до висновку про застосування норм права, викладеному у постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-2010цс-16, який суд враховує під час розгляду цієї справи, такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь - яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь - яких підстав для зайняття жилої площі.
Як вбачається із матеріалів справи, 26.12.1990 ОСОБА_2 видано поселенське посвідчення № НОМЕР_3 на проживання разом із членами його сім`ї – ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_3 , 1984 р.н., у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач користувалась та користується житловим приміщенням без порушення житлового законодавства.
Відповідно до статті 124 ЖК України Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Згідно зі статтею 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років ; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
Відповідно до ст. 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
За змістом рішень ЄСПЛ тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Враховуючи те, що відповідачка вселилася в жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на достатній правовій підставі, проявляє інтерес до спірного жилого приміщення, оскільки сплачує за житлово-комунальні послуги; відсутні докази щодо того, що вона має інше житло, тому наявні підстави вважати, що відповідачка має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, зазначене жиле приміщення є її єдиним «житлом» у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах, зробленими у постановах від 23 березня 2020р. у справі № 676/5666/16-ц (провадження № 61-40860св19), від 09 березня 2021р. у справі № 753/598/17 (провадження № 61-21220св19), від 22 вересня 2021р. у справі № 759/14973/17 (провадження № 61-16549св20).
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Враховуючи вище викладені обставини, суд переконаний, що відсутні підстави вважати, що права позивача є порушеними.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.
За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Враховуючи наведене та на підставі ст.ст.12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на житло та виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Найменування сторін та учасників справи:
Прокурор: Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону, місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20, код ЄДРПОУ 38326057.
Позивач: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Батуринська, 2, код ЄДРПОУ 07638027.
Позивач: Міністерство оборони України, ЄДРПОУ 00034022, місцезнаходження за адресою: 03168, м. Київ, пр.-т. Повітрофлотський, б. 6.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса місця фактичного проживання: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення виготовлено 08.06.2026.

Суддя Мартьянова С.М.