465/1911/26
1-кп/465/915/26 

Вирок
Іменем України
20.05.2026        м. Львів 
Франківський районний суд м. Львова у складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження № 12026142370000046 від 12.02.2026, про обвинувачення 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Вільнюс, Литовської Республіки, громадянина України, із зареєстрованим та фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, одруженого, найманого працівника готелю «Рудольф», із третьою групою інвалідності, раніше судимого, востаннє вироками: 
Франківського районного суду м. Львова від 07.05.2026 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України, з урахуванням ст. 71, ч.1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попередніми вироками, до покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 3 (три) місяці,
Франківського районного суду м. Львова від 20.05.2026 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України, з урахуванням ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання за даним вироком, більш суворим покаранням за вироком Франківського районного суду м. Львова від 07.05.2026, до покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 3 (три) місяці,
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України, 

за участі сторін кримінального провадження: 
прокурора: ОСОБА_4 , 
обвинуваченого: ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_3 , будучи ознайомлений із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.12.2025 у справі № 465/11406/25 (номер судового провадження № 2-о/465/421/25), згідно із яким йому на строк 2 (два) місяці визначено заходи тимчасового обмеження його прав, із забороною перебувати в місці спільного проживання із дружиною, ОСОБА_5 , за адресою АДРЕСА_2 , діючи умисно, маючи умисел на вчинення кримінального проступку, пов`язаного з домашнім насильством, 11.02.2026, близько 11:00 год., прийшов у місце проживання з ОСОБА_5 , за адресою АДРЕСА_2 , чим порушив встановлений обмежувальний припис.
Вказаними діями ОСОБА_3 вчинив умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такий застосовано судом, тобто вчинив кримінальний проступок, передбачений ст. 390-1 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України, при вищезазначених обставинах визнав у повному обсязі. Зазначив про те, що його дружина сама ж покликала його поїсти. Тож він прийшов на запрошення поїсти та взяти речі. Однак, уже зрозумів, що такого робити не можна. Про вчинене шкодує, просить суворо не карати. 
На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження судом визнано недоцільним дослідження доказів у справі щодо тих обставин, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що сторони правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає; останнім судом було роз`яснено, що у такому випадку, вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
За викладених вище обставин суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують його особу, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України, за обставин, встановлених судом.
З урахуванням встановлених обставин дії обвинуваченого вірно кваліфіковано за ст. 390-1 КК України, оскільки він своїми діями вчинив умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такий застосовано судом, тобто вчинив кримінальний проступок, передбачений ст. 390-1 КК України
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, є щире каяття.
Відповідно до обвинувального акта, обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченому, згідно із ст. 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя та вчинення кримінального правопорушення повторно. 
Санкція статті 390-1 КК України передбачає покарання у виді пробаційного нагляду на строк до двох років або обмеження волі на той самий строк.
Відповідно до ч. 5 ст. 59-1 КК України, пробаційний нагляд не призначається особам, які під час відбування цього виду покарання вчинили кримінальне правопорушення.
Строк покарання у виді пробаційного нагляду, згідно з ч. 1 ст. 49-2 Кримінально-виконавчого кодексу України, обчислюється з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.
Як встановлено вироком Франківського районного суду м. Львова від 07.05.2026, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у Франківському районному відділі філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області з 21.08.2024 за вироком Франківського районного суду м.Львова від 11.06.2024 року.
Вироком Франківського районного суду м.Львова від 11.06.2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.390-1 КК України та призначено покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 (два) роки.
Вироком Франківського районного суду м. Львова від 07.05.2026 ОСОБА_3 визнано винним за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України, з урахуванням ст. 71, ч.1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попередніми вироками, остаточно визначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 3 (три) місяці.
Вироком Франківського районного суду м. Львова від 20.05.2026 ОСОБА_3 визнано винним за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України, з урахуванням ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання за даним вироком, більш суворим покаранням за вироком Франківського районного суду м. Львова від 07.05.2026, остаточно визначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 3 (три) місяці.
Кримінальне правопорушення, передбачене ст.390-1 КК України, ОСОБА_3 вчинив 11.02.2026, тобто під час відбування покарання у виді пробаційного нагляду за вироком від 11.06.2024, з урахуванням ухвали від 10.03.2025.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.
Обставин, передбачених ч. 3 ст. 61 КК України не встановлено.
Приймаючи до уваги наведені обставини в сукупності, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є умисним та класифікується за ст. 12 КК України як проступок, особливості й обставини його вчинення, враховуючи, що обвинувачений на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має середню спеціальну освіту, є найманим працівником, не є військовослужбовцем, раніше судимий за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, вчинення кримінального проступку під час відбування покарання у виді пробаційного нагляду, що у відповідності до ч. 5 ст. 59-1 КК України, унеможливлює призначення цього виду покарання, є особою з інвалідністю третьої групи, що допускає призначення покарання у виді обмеження волі, суд вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 390-1 КК України у виді обмеження волі на рівні мінімальної межі санкції статті.
Підстав для застосування ст.69, 75 КК України суд не вбачає. 
Встановлено, що покарання, яке обвинувачений відбуває з 21.08.2024 за вироком Франківського районного суду м.Львова від 11.06.2024, з урахуванням ухвали того ж суду від 10.03.2025, на підставі ст. 71 КК України стало частиною покарання за вироком Франківського районного суду м. Львова від 07.05.2026, а покарання, за вироком Франківського районного суду м.Львова від 07.05.2026 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України стало частиною покарання за вироком Франківського районного суду м. Львова від 20.05.2026.
На момент ухвалення судом вироку, покарання за попередніми вироками уже самостійно не існували, а стали частиною останнього за часом ухваленого вироку. 
Суд звертає увагу на те, що хоча попередні вироки від 07.05.2026 та від 20.05.2026 і не набрали законної сили, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили. Відтак, якщо злочин (проступок), за який засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК України (за сукупністю злочинів). Відповідну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові об`єднаної палати від 01.06.2020 у справі № 766/39/17 та у подальшому підтримано в постанові Верховного Суду від 03.07.2023 у справі № 462/2326/22).
Відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій – третій цієї статті. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.
При цьому, відповідно до положень ч.ч.1,4 ст.70 КК України суд призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень може обрати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням або повного чи часткового складання призначених покарань.
Отже, беручи до уваги те, що кримінальне правопорушення, за яким обвинувачений ОСОБА_3 притягається до кримінальної відповідальності (за даним вироком) було вчинене ним до ухвалення попередніх вироків Франківського районного суду м. Львова від 07.05.2026 та від 20.05.2026, то остаточне покарання йому слід призначити за правилами ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Речові докази, процесуальні витрати відсутні.
Викривачі у кримінальному провадженні відсутні
Арешт на майно не накладався.
Запобіжний захід ОСОБА_3 не обирався, клопотань про обрання запобіжного заходу не заявлялося.
У відповідності до ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Керуючись ст. 373, 374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд –

у х в а л и в :
ОСОБА_3 , визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України, та призначити покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.
На підставі ч. 4 ст.70 КК України, з врахуванням вироку Франківського районного суду м. Львова від 20.05.2026, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання за даним вироком, більш суворим покаранням за вироком Франківського районного суду м. Львова від 20.05.2026, остаточно визначити ОСОБА_3 покарання у виді 1 (одного) року 3 (трьох) місяців обмеження волі.
Строк відбуття покарання рахувати з часу приведення вироку до виконання.
Вирок суду в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнане недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, оскарженню не підлягає, в іншій частині може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова протягом 30-ти днів з дня його проголошення.
Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Відповідно до ч. 6 ст. 376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Суддя: ОСОБА_1