П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/286/26	

Перша інстанція: суддя Бжассо Н.В.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача–Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 у справі № 420/286/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ), про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,, –

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) стосовно невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (виплата перерахунку грошового забезпечення на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025 по справі № 420/7027/25);
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) сплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (виплата перерахунку грошового забезпечення на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025 року по справі № 420/7027/25) за період з 04.01.2025 року по 04.07.2025 року включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він проходив службу в НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ). В подальшому, на момент звільнення його з військової служби з НОМЕР_4 прикордонного загону ДПС України, йому не було у повному обсязі виплачено грошове забезпечення, а саме за період з 29.01.2020 року по 19.12.2022 року під час проходження служби у НОМЕР_1 прикордонному загоні. Лише 26.11.2025, на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі № 420/7027/25, НОМЕР_1 прикордонним загоном здійснено розрахунок та виплачено позивачу належні суми грошового забезпечення у розмірі 119933,77 грн.. Враховуючи викладене, позивач вважає, що має право на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2025 року по 04.07.2025 року включно. 
02.02.2026 від представника відповідача надійшов відзив на позов, згідно з яким, що позивача переміщено у розпорядження начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України і не звільнено з військової служби, підстави для застосування положень статті 116, 117 КЗпП України відсутні. Відтак позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь період затримки розрахунку є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають 
21.01.2026 від представника третьої особи надійшли пояснення у справі, згідно з якими, норми трудового законодавства не розповсюджуються на спірні правовідносини

Короткий зміст рішення та мотиви суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 19.03.2026 у справі № 420/286/26 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовив.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби згідно з наказом від 03.01.2025 №5-ос начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 ( НОМЕР_5 ), а тому саме вказаний суб`єкт здійснював розрахунок з позивачем при звільненні зі служби, а не ВЧ НОМЕР_2 .
Поряд з тим, суд зауважив, що станом на час розгляду справи у суду відсутні відомості щодо повного та остаточного розрахунку при звільненні зі служби ВЧ НОМЕР_3 з ОСОБА_1 з урахуванням рішення суду у справі №420/7468/25, при цьому виплата середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні носить компенсаційний характер та є одноразовою виплатою, яка не може нараховуватись та сплачуватись декілька разів різними органами ДПС, в яких проходив службу позивач.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не врахував, що підстави та предмет цього позову та позову у справі № 420/7468/25 є різними, тому позивач не повинен очікувати здійснення НОМЕР_4 прикордонним загоном виконання цього рішення, як остаточного розрахунку при звільненні.

Обставини справи.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_1 в період з 07.05.2018 по 19.12.2022 проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України.
З 19.12.2022 по 03.01.2025 проходив військову службу у НОМЕР_4 прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_6 ) Державної прикордонної служби України.
Наказом від 19.12.2022 №572-oc начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України майстер-сержанта ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби. 1 категорії групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип Б) відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_3 : (тип Б), який наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 14 грудня 2022 року №352-ОС зарахований у розпорядження начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 19 грудня 2022 року.
Наказом від 03.01.2025 №5-ос начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 , майстер-сержанта, остання штатна посада - інспектора прикордонної служби 1 категорії четвертого відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_5 ” (тип А) звільнено в запас Збройних Сил України за підпунктом “б” за станом здоров`я: на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військової обов`язок і військову службу”.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025 року у справі № 420/7037/25 апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року – скасовано.
Ухвалити по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 в період з 29 січня 2020 року по 18 липня 2022 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, премії визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом станом на 01 січня 2018 року на відповідні тарифні коефіцієнти, тобто без врахуванням положень пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (в редакції чинній з 29 січня 2020 року).
Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 18 липня 2022 року, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01 січня 2020 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01 січня 2021 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01 січня 2022 року на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, з урахуванням раніше виплачених сум. 
26.11.2025 військова частина НОМЕР_2 виплатила позивачу 119 933,77 грн. грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі №420/7037/25.
Позивач вважає, що має право виплату йому середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Пунктом 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Порядок № 260) визначено, що військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. У наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.
Верховний Суд, зокрема й у справах цієї категорії, неодноразово висловлював правову позицію про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується передусім порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення), а також порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Однак питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Такі питання врегульовані КЗпП України.
З огляду на викладене, у зв`язку з відсутністю в спеціальному законодавстві, яке регулює оплату праці військовослужбовців, норм, які встановлюють відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, до правовідносин, які виникають під час звільнення з військової служби, допустимим є застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.
У цьому контексті Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі №520/1897/22 підкреслив, що положення частини першої статті 116, частини першої статті 117 КЗпП України (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) установлюють загальне правило, згідно з яким у випадку звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити йому всі належні суми у день звільнення, а якщо в указаний строк цього не було зроблено з вини власника або уповноваженого ним органу, то підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь затримки до дня фактичного розрахунку.
Водночас межі дії диспозиції частини першої статті 117 КЗпП України визначені її гіпотезою, яка указує на умови, за наявності яких уступає в дію правило про виплату середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Отже, обставини, з настанням яких необхідно здійснювати це правило, пов`язані з фактами звільнення працівника та невиплатою йому з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення.
Верховний Суд наголосив, що ці обставини не зазнали змін внаслідок унесення змін до статей 116, 117 КЗпП України Законом № 2352-IX.
Повертаючись до обставин справи, що розглядається, колегією суддів встановлено, що позивач не був звільнений з військової служби з НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України, а лише був виключений зі списків особового складу у зв`язку із зарахуванням у розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ), для подальшого проходження служби. 
За таких даних, установлені у справі фактичні обставини не відповідають умовам застосування частини першої статті 117 КЗпП України, оскільки ця норма пов`язує настання відповідальності роботодавця із затримкою проведення остаточного розрахунку саме у зв`язку зі звільненням працівника. У цій справі спірні правовідносини виникли поза межами звільнення, а тому відсутній передбачений законом юридичний склад, з яким стаття 117 КЗпП України пов`язує відповідальність. Отже, застосування зазначеної норми означало б розширювальне тлумачення та необґрунтоване поширення сфери її дії на випадки, не охоплені її змістом і метою запровадження.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 16.02.2026 у справі № 360/110/24 та у постанові від 29.05.2026 у справі № 280/758/24.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для виплати відповідачем позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України.
Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів висновує, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку спірним правовідносинам, однак дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на відсутність відомостей щодо повного та остаточного розрахунку при звільненні зі служби ВЧ НОМЕР_3 з ОСОБА_1 з урахуванням рішення суду у справі №420/7468/25, а не через відсутність правових підстав для покладення на відповідача відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки подальше проходження військової служби в іншій військовій частині не є тотожним звільненню з військової служби у розумінні КЗпП України та не зумовлює виникнення обов`язку відповідача щодо проведення остаточного розрахунку згідно зі статтями 116, 117 КЗпП України.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, однак із помилкових мотивів, через що оскаржуване рішення суду першої інстанції слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.
За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 у справі № 420/286/26 з підстав наведених у постанові апеляційного суду.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 у справі № 420/286/26 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	Г.В. Семенюк   А.Г. Федусик