ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2026  м. Дніпро  Справа № 910/12721/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Стефанів Т. В., 
суддів: Демчини Т. Ю., Кошлі А. О.,
секретар судового засідання Старини А. С.,
за участі :
відповідача - Трипілка А. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державного підприємства "Медичні закупівлі України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 (повний текст рішення складено 03.04.2026, суддя Іванова Т. В., м. Дніпро) у справі № 910/12721/25

за позовом Державного підприємства "Медичні закупівлі України" (01601, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 7; ідентифікаційний код 42574629)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "СТМ-Фарм" (49040, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Панікахи, будинок 2, кімната 405; ідентифікаційний код 43808856)

про стягнення штрафу за договором про закупівлю №09/35-05/2025 від 29.05.2025 у загальному розмірі 843 931,29 грн,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовної заяви і рішення суду першої інстанції.
Державне підприємство "Медичні закупівлі України" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СТМ-Фарм" штрафу у розмірі 843 931,29 грн, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору про закупівлю №09/35-05/2025 від 29.05.2025.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до пункту 7.1.1 договору у разі, якщо на дату його укладення продукція є незареєстрованою в Україні, постачальник зобов`язаний забезпечити її державну реєстрацію та не пізніше ніж протягом 90 календарних днів з дати укладення договору надати замовнику скановану копію реєстраційного посвідчення, яке видається Міністерством охорони здоров`я України. Позивач вказує, що визначений договором 90-денний строк сплив 27.08.2025, однак станом на цю дату відповідач не надав скановану копію реєстраційного посвідчення, чим порушив взяті на себе договірні зобов`язання. З огляду на це, керуючись пунктами 8.1 та 8.3.1 договору, позивач вважає правомірним застосування до відповідача штрафу у розмірі 10% від вартості продукції, закупленої за кошти державного бюджету у відповідному році, що становить 843 931,29 грн.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 у задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Медичні закупівлі України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТМ-Фарм" про стягнення штрафу за договором про закупівлю №09/35-05/2025 від 29.05.2025 у загальному розмірі 843 931,29 грн - відмовлено у повному обсязі.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідачем вжито всіх залежних від нього заходів для належного та своєчасного виконання зобов`язання щодо державної реєстрації лікарського засобу. Зокрема, заяву про реєстрацію подано виробником через три робочі дні після укладення договору (04.06.2025), а подальший перебіг реєстраційної процедури залежав виключно від дій та строків розгляду уповноважених державних органів. Реєстраційне посвідчення №UA/20963/01/01 оформлено Міністерством охорони здоров`я України 29.08.2025, тобто після спливу встановленого договором строку (27.08.2025), а його копію невідкладно надано позивачу в день оформлення. Суд встановив, що прострочення становило два календарні дні та було зумовлене виключно тривалістю адміністративної процедури державної реєстрації лікарського засобу, яка не перебуває під контролем відповідача. 
Суд також врахував, що відповідач діяв добросовісно, завчасно звернувся до позивача з листом від 26.08.2025 щодо продовження строку надання реєстраційного посвідчення, яке залишилось без задоволення. Позивачем не доведено настання будь-яких негативних наслідків внаслідок допущеного прострочення, а продукція фактично поставлена та прийнята без зауважень. 
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність вини відповідача у порушенні умов договору, що відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України виключає застосування до нього відповідальності у вигляді штрафних санкцій.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 у справі № 910/12721/25, Державне підприємство "Медичні закупівлі України" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 по справі № 910/12721/25 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Також апелянт просить здійснювати розгляд апеляційної скарги без виклику сторін.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував специфіку предмета договору поставки, яким є лікарські засоби, обіг та застосування яких регулюються спеціальним законодавством, що має прямий пріоритет у застосуванні, зокрема Законом України "Про лікарські засоби" та Порядком здійснення державного контролю якості лікарських засобів, що ввозяться в Україну, затвердженим постановою КМУ від 14.09.2005 № 902. На думку апелянта, всі лікарські засоби, що ввозяться на територію України, до моменту отримання всіх дозвільних документів, зокрема проходження лабораторного аналізу, вважаються товарами невідомого походження, розповсюдження та використання яких заборонено, особливо коли йдеться про препарати спеціального призначення. Апелянт посилається на ст. ст. 7, 9, 17, 27 Закону України "Про лікарські засоби", п. 5, 8 зазначеного Порядку, а також на пп. 54 п. 1 розділу ІІ Порядку проведення експертизи реєстраційних матеріалів на лікарські засоби, затвердженого наказом МОЗ України від 26.08.2005 № 426, зазначаючи, що лікарські засоби допускаються до застосування в Україні лише після їх державної реєстрації, а отримання позитивного висновку після проходження лабораторного аналізу є обов`язковою умовою допуску лікарського засобу до медичного застосування та гарантією його якості, безпечності й ефективності.
Апелянт вказує, що ДП "Медичні закупівлі України", діючи в інтересах держави та пацієнтів, обґрунтовано передбачило в договорі вимогу щодо проходження лабораторного аналізу та відповідальності у вигляді штрафних санкцій у разі ненадання реєстраційного посвідчення у встановлені строки. Сторони господарського договору, керуючись принципом свободи договору, погодили умову про те, що у разі ненадання реєстраційного посвідчення на предмет закупівлі у строки, встановлені умовами договору, до відповідача застосовується штрафна санкція. Застосування штрафних санкцій, на думку апелянта, є правомірним та не суперечить приписам цивільного законодавства.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що суб`єктом проходження лабораторного аналізу є не відповідач, а його постачальник (виробник), який має звертатися до контролюючого органу. У зв`язку з цим відповідач, у разі задоволення позову, шляхом регресу мав би можливість звернутися з претензією/вимогою про відшкодування отриманих збитків, що відбулись з вини постачальника відповідача. Апелянт посилається на ч. 1 ст. 617 ЦК України, зазначаючи, що боржник не звільняється від відповідальності, якщо порушення зобов`язання сталося внаслідок дій або бездіяльності його контрагентів чи інших організацій, а також на ч. 1 ст. 1191 ЦК України щодо права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Також апелянт просить здійснювати розгляд апеляційної скарги без виклику сторін, посилаючись на тяжку обстановку, що склалась внаслідок російської агресії проти України, а також відсутність електропостачання.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.
Товариство з обмеженою відповідальністю "СТМ-Фарм" подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги Державного підприємства "Медичні закупівлі України" та вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 у справі №910/12721/25 - без змін.
Відповідач зазначає, що апелянт вводить суд в оману відносно неврахування судом першої інстанції положень законодавства, зокрема Закону України "Про лікарські засоби", постанови Уряду від 14.09.2005 №902 та Порядку проведення експертизи реєстраційних матеріалів на лікарські засоби. Скаржник здійснює власну суб`єктивну інтерпретацію фактів, що фактично зводиться до переоцінки доказів, які вже були належним чином оцінені судом першої інстанції за правилами ст. 210 ГПК України. Суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, надав оцінку аргументам апелянта щодо правового значення реєстраційного посвідчення для обігу лікарських препаратів і, співставляючи положення вказаних скаржником нормативних актів із встановленими судом обставинами отримання реєстраційного посвідчення №UA/20963/01/01, прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність вини відповідача у несвоєчасному його оформленні.
Відповідач звертає увагу суду на те, що за умовами Договору (п. 6.7 та п. 7.1.1) постачальник двічі був зобов`язаний надати замовнику на різних стадіях виконання договору один і той самий документ (реєстраційне посвідчення на лікарський засіб), при цьому жодні нормативно-правові акти, у тому числі наведені апелянтом, не передбачають фіксованих строків для надання копії реєстраційного посвідчення, відомості з якого після внесення до Державного реєстру лікарських засобів України є загальнодоступними. ТОВ "СТМ-Фарм", розуміючи наявність адміністративних перешкод на своєчасне отримання копії реєстраційного посвідчення, зверталося до ДП "Медзакупівлі" з листом №400/0123/024-Вих-Р від 26.08.2025 щодо продовження терміну надання копії реєстраційного посвідчення, який залишився без відповідного реагування.
На думку відповідача, вимоги скаржника про завчасне подання копії реєстраційного посвідчення та введення відповідальності (штрафу) у розмірі 10% від загальної ціни вартості товару, у сукупності з ігноруванням апелянтом звернень відповідача про продовження строку подання копії реєстраційного посвідчення, вказує на те, що такі штрафні санкції набувають ознак каральних санкцій та можуть слугувати джерелом отримання додаткових прибутків. Аналогічні висновки, як зазначає відповідач, містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 з посиланням на висновки у постановах від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та від 28.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.
Відповідач наголошує, що 04.06.2025, тобто вже через три робочі дні після укладання договору, виробником було подано заяву про проведення державної реєстрації лікарського засобу, що свідчить про добросовісний характер дій ТОВ "СТМ-Фарм". 15.08.2025 ДП "Державний експертний центр МОЗ України" ухвалив рекомендувати лікарський засіб до державної реєстрації, рішення про державну реєстрацію затверджено наказом МОЗ України від 28.08.2025 №1347, а 29.08.2025 оформлене реєстраційне посвідчення, копія якого того ж дня скерована ДП "Медичні закупівлі". Таким чином, зобов`язання виконано з простроченням лише на 1-2 дні, що зумовлено виключно адміністративними процедурами МОЗ, які не контролюються ні виробником, ні ТОВ "СТМ-Фарм".
Відповідач зазначає, що всі зобов`язання за договором щодо поставки фармацевтичної продукції виконано повністю, що підтверджується видатковою накладною №14-U147102429-1 від 11.11.2025, фармпродукцію на загальну суму 8 439 312,90 грн прийнято представником позивача без зауважень щодо кількості та якості. Будь-яких збитків позивачу діями ТОВ "СТМ-Фарм" не спричинено, і позивач у позовній заяві про їх наявність не зазначає.
Відповідач посилається на ч. 3 ст. 550 ЦК України, зазначаючи, що кредитор не має права на неустойку (штраф), у разі якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання. Аргументи апелянта зводяться до формального тлумачення договору та профільного законодавства, проте суд першої інстанції правильно встановив, що прострочення було мінімальним і спричинене діями державного органу, а не відповідача. Окремі доводи апелянта, зокрема щодо права відповідача на зворотну вимогу до винної сторони, взагалі не стосуються предмету позову. Скаржником в апеляційній скарзі не зазначено, які саме норми процесуального права було порушено при ухваленні судом рішення та в чому саме полягали ці порушення.

Рух справи в суді апеляційної інстанції. 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Стефанів Т. В. (суддя-доповідач), судді: Демчина Т. Ю., Кошля А. О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Медичні закупівлі України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 у справі № 910/12721/25, витребувано матеріали справи №910/12721/25 у Господарського суду Дніпропетровської області.
24.04.2026 справа № 910/12721/25 надійшла на адресу Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2026 призначено справу № 904/5294/25 до розгляду в судовому засіданні на 20.05.2026 об 11 год. 30 хв.
Державним підприємством "Медичні закупівлі України" було подано клопотання про здійснення розгляду апеляційної скарги без виклику сторін, з посиланням на тяжку обстановку, що склалась внаслідок російської агресії проти України, а також відсутність електропостачання.
У судовому засіданні 20.05.2026 колегією суддів оголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) у справі.

Встановлені судом обставини справи.

29.05.2025 між Державним підприємством "Медичні закупівлі України", як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "СТМ-Фарм", як постачальником, укладено договір про закупівлю №09/35-05/2025, відповідно до умов пункту 1.1 якого постачальник взяв на себе зобов`язання поставити замовнику фармацевтичну продукцію - Азацитидин 100 мг, а замовник прийняти таку продукцію та оплатити її в порядку та на умовах, визначених договором.
Станом на дату укладення договору лікарський засіб не мав державної реєстрації в Україні, у зв`язку з чим відповідно до пункту 7.1.1 договору постачальник зобов`язався належним чином зареєструвати продукцію в Україні та не пізніше ніж протягом 90 календарних днів з дати укладення договору (тобто до 27.08.2025 включно) надати замовнику скановану копію реєстраційного посвідчення.
04.06.2025 виробником лікарського засобу через сервіс "Єдине вікно" Міністерства охорони здоров`я України подано заяву про проведення державної реєстрації лікарського засобу. 18.08.2025 за результатами спеціалізованої експертизи матеріалів реєстраційного досьє ухвалено рішення рекомендувати лікарський засіб до державної реєстрації. 28.08.2025 наказом МОЗ України №1347 прийнято рішення про державну реєстрацію лікарського засобу, а 29.08.2025 оформлено реєстраційне посвідчення №UA/20963/01/01, копію якого того ж дня надано позивачу засобами електронного зв`язку.
Пунктом 8.3.1 договору сторони погодили, що у разі недотримання постачальником вимог підпунктів 7.1.1, 7.1.2 пункту 7.1 договору з постачальника стягується штраф у розмірі 10 відсотків вартості непоставленої (неприйнятої) продукції.
Позивач здійснив попередню оплату товару на суму 8 439 312,90 грн. Відповідач поставив, а позивач прийняв продукцію на загальну суму 8 439 312,90 грн без зауважень щодо кількості та якості, що підтверджується видатковою накладною №14-U147102429 від 11.11.2025.
Відповідач звертався до позивача з листом №400/0123/024-Вих-Р від 26.08.2025 щодо продовження строку надання реєстраційного посвідчення, яке залишилось без задоволення.
Судом також встановлено, що допущене відповідачем прострочення було зумовлене тривалістю адміністративної процедури державної реєстрації лікарського засобу, яка здійснюється уповноваженими державними органами та не перебуває під повним контролем відповідача. Матеріалами справи підтверджується, що після завершення процедури реєстрації та оформлення реєстраційного посвідчення відповідач невідкладно, у день його отримання, направив відповідний документ замовнику.
Крім того, лікарський засіб у подальшому був фактично поставлений відповідачем та прийнятий позивачем у повному обсязі без зауважень щодо якості, кількості чи комплектності продукції, що підтверджується видатковою накладною №14 U147102429 від 11.11.2025.
Матеріали справи не містять доказів того, що прострочення у наданні реєстраційного посвідчення спричинило негативні наслідки для позивача, унеможливило використання лікарського засобу, призвело до порушення бюджетних зобов`язань чи заподіяння збитків. Позивачем також не надано доказів на підтвердження настання будь-яких негативних наслідків у зв`язку з допущеним простроченням.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 у справі № 910/12721/25, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Медичні закупівлі України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТМ-Фарм" про стягнення штрафу за договором про закупівлю №09/35-05/2025 від 29.05.2025 у загальному розмірі 843 931,29 грн.
Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема на неврахування специфіки предмета договору поставки - лікарських засобів, обіг яких регулюється спеціальним законодавством, а також на неврахування права відповідача на регресну вимогу до свого контрагента.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності, погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову та вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального законодавства.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач допустив прострочення виконання зобов`язання щодо надання сканованої копії реєстраційного посвідчення лише на два календарні дні, а саме з 28.08.2025 по 29.08.2025 включно, оскільки відповідно до умов пункту 7.1.1 договору таке посвідчення мало бути надане не пізніше 27.08.2025.
Разом з тим, місцевий господарський суд обґрунтовано врахував, що допущене прострочення було зумовлене обставинами, які об`єктивно не залежали від волі відповідача, а саме тривалістю адміністративної процедури державної реєстрації лікарського засобу, що здійснюється уповноваженими державними органами.
Матеріалами справи підтверджується, що після укладення договору відповідач без невиправданого зволікання вжив усіх залежних від нього заходів для належного виконання зобов`язання. Так, вже 04.06.2025, тобто через три робочі дні після укладення договору, виробником лікарського засобу через сервіс "Єдине вікно" Міністерства охорони здоров`я України було подано заяву про державну реєстрацію лікарського засобу.
Надалі реєстраційні матеріали були прийняті до розгляду та пройшли передбачені законодавством етапи спеціалізованої експертизи. За результатами такої процедури лише 28.08.2025 Міністерством охорони здоров`я України прийнято рішення №1347 про державну реєстрацію лікарського засобу, а 29.08.2025 оформлено реєстраційне посвідчення №UA/20963/01/01.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що безпосередньо строки розгляду реєстраційних матеріалів, проведення експертизи та оформлення реєстраційного посвідчення визначаються уповноваженими державними органами та не перебувають під контролем відповідача. Відтак відповідач не мав об`єктивної можливості вплинути на дату оформлення відповідного посвідчення після подання всіх необхідних документів.
При цьому встановлено, що одразу після отримання реєстраційного посвідчення відповідач у той же день, 29.08.2025, невідкладно направив його скановану копію позивачу засобами електронного зв`язку, що свідчить про належне та добросовісне виконання ним договірного обов`язку.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відповідач довів відсутність своєї вини у допущеному простроченні в розумінні статті 614 Цивільного кодексу України, оскільки підтвердив вжиття всіх залежних від нього заходів для належного виконання зобов`язання.
Правильно враховано судом і те, що відповідач діяв відкрито та послідовно, не приховував обставин проходження процедури державної реєстрації та ще до спливу встановленого договором строку звернувся до позивача з листом щодо продовження строку надання реєстраційного посвідчення. Така поведінка відповідача свідчить про його добросовісність та відсутність наміру ухилитися від виконання договірних зобов`язань.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував специфіку предмета договору поставки як лікарського засобу та особливості його державної реєстрації, колегія суддів відхиляє як безпідставні.
Суд першої інстанції, навпаки, надав належну оцінку правовій природі реєстраційного посвідчення та положенням спеціального законодавства у сфері обігу лікарських засобів, зокрема Закону України "Про лікарські засоби", Порядку здійснення державного контролю якості лікарських засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №902 від 14.09.2005, а також Порядку проведення експертизи реєстраційних матеріалів, затвердженого наказом МОЗ України №426 від 26.08.2005.
Водночас саме по собі посилання апелянта на спеціальне законодавство не спростовує встановлених судом обставин щодо відсутності вини відповідача у несвоєчасному наданні реєстраційного посвідчення та не свідчить про наявність безумовних підстав для застосування штрафних санкцій.
Предметом спору у даній справі є не законність державної реєстрації лікарського засобу та не питання допуску препарату до медичного застосування, а наявність чи відсутність підстав для стягнення з відповідача штрафу за незначне прострочення виконання договірного зобов`язання.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що застосування штрафу не може мати виключно формальний характер та повинно здійснюватися з урахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності, визначених статтею 3 Цивільного кодексу України.
Умовами договору не встановлено абсолютної відповідальності відповідача незалежно від причин порушення, а тому при вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування штрафних санкцій суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер порушення, його тривалість, поведінку сторін та наслідки такого порушення.
Колегія суддів також бере до уваги, що матеріалами справи не підтверджується настання будь-яких негативних наслідків для позивача у зв`язку із простроченням на два календарні дні.
Позивачем не доведено, що вказане прострочення призвело до неможливості використання лікарського засобу за призначенням, порушення бюджетних чи публічних інтересів, зриву поставок, завдання збитків або інших негативних наслідків.
Навпаки, встановлено, що лікарський засіб у подальшому був поставлений відповідачем та прийнятий позивачем у повному обсязі без будь-яких зауважень щодо його якості, комплектності чи безпечності.
За таких обставин стягнення з відповідача штрафу у розмірі 843 931,29 грн за допущене двохденне прострочення, яке було спричинене тривалістю адміністративної процедури державної реєстрації лікарського засобу та фактично не потягло негативних наслідків для позивача, не відповідало б принципам співмірності відповідальності, справедливості та добросовісності.
Безпідставними є і доводи апелянта про те, що відповідач не звільняється від відповідальності у зв`язку з діями чи бездіяльністю свого контрагента або виробника лікарського засобу.
Суд першої інстанції не звільняв відповідача від відповідальності виключно з підстав наявності дій третіх осіб, а здійснив комплексну оцінку всіх обставин справи, характеру порушення, ступеня виконання зобов`язання, причин прострочення та поведінки сторін.
Посилання ж апелянта на можливість пред`явлення відповідачем у майбутньому регресних вимог до виробника лікарського засобу не впливає на вирішення даного спору, оскільки питання внутрішніх правовідносин між відповідачем та його контрагентами не є предметом розгляду у цій справі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до формального тлумачення умов договору та переоцінки доказів, яким суд першої інстанції вже надав належну правову оцінку, і не спростовують правильності висновків місцевого господарського суду.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни не вбачається, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку поданим доказам, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни оскаржуваного рішення відсутні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Скаржник, звертаючись з апеляційною скаргою, не довів неправильного застосування судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі рішення.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається, судові витрати відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта. 

Керуючись статтями 269, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Медичні закупівлі України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 у справі № 910/12721/25 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2026 у справі № 910/12721/25 - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 ГПК України.

Повна постанова складена та підписана 26.05.2026.

Головуючий суддя Т. В. СТЕФАНІВ

Суддя Т. Ю. ДЕМЧИНА

Суддя  А. О. КОШЛЯ