ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 592/4475/23

провадження № 61-15179св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа- Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Рижовим Сергієм Євгеновичем, на постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Приходька К. П.,Писаної Т. О., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні дитини.

Позовна заява мотивована тим, що з 11 серпня 2011 року вона та  ОСОБА_2  перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 жовтня 2015 року шлюб між ними було розірвано (справа № 592/6629/15-ц).

Вказувала, що восени 2015 року відповідач забрав сина на прогулянку та не повернув. Вона неодноразово намагалася мирно врегулювати спір, проте  ОСОБА_2  виїхав до м. Києва та усіляко перешкоджає зустрічам сина із нею, як матір`ю.

У зв`язку із цим, у липні 2015 року вона звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, визначення способу участі у вихованні дитини, стягнення аліментів (справа № 592/9865/15-ц).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2017 року у справі № 592/9865/15-ц визначено постійне місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2017 року в частині вирішення вказаних позовних вимог було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року мотивувальну частину рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року змінено з урахуванням мотивів, викладених у постанові. В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року, у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині, та рішення Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року залишено без змін.

Проте відповідач не виконує рішення суду про визначення місця проживання сина разом із нею, забороняє та перешкоджає побаченням із дитиною, не дозволяє спілкуватися засобами телефонного зв`язку.

Вказувала, що протягом восьми років вона зверталася до спеціально уповноважених державних органів: Національної поліції України, Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної державної адміністрації, Уповноваженого представника Верховної ради України з прав людини з проханням зобов`язати відповідача повернути їй дитину або хоча б забезпечити побачення дитини із нею, як матір`ю. Проте ОСОБА_2 дитину не повертає, її побаченням із сином перешкоджає.

Зазначала, що з початком введення воєнного стану, вона майже кожного тижня приїжджала до м. Києва для побачень із сином. Усі зустрічі проходили дуже швидко, до п`яти хвилин. За цей час вона встигала тільки сказати, що любить сина. На кожній зустрічі ОСОБА_2 або його мати (бабуся дитини), її принижували, ображали, погрожували їй у присутності дитини. У свою чергу, син бачив ставлення відповідача та його матері до неї та брав з них приклад. На одній із зустрічей син образив її, проте батько його за це похвалив.

Позивачка вважала, що відповідач неналежно виховує сина, крім цього залякує, якщо дитина захоче до неї, то він втратить всі іграшки тощо. Психологи центру соціальної служби для сім`ї, дітей та молоді Оболонського району м. Києва проводили бесіди із батьком з проханням приводити дитину на спільні зустрічі з нею, як матір`ю, але ОСОБА_2 відмовився. У зв`язку із чим, вона змушена звернутися до суду із цим позовом.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити такі способи участі у вихованні дитини:
- побачення із дитиною кожну першу та третю неділю місяця з 11 год 00 хв до 15 год 00 хв без присутності батька, бабусі або інших осіб шляхом зустрічі матері із сином біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;
- спільно із сином проводити святкування дня народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 кожного року з 11 год 00 хв до 15 год 00 хв без присутності батька, бабусі або інших осіб, шляхом зустрічі матері із сином біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;
- проживати разом із матір`ю за адресою реєстрації: АДРЕСА_2 , один місяць щороку (кожного липня);
- зобов`язати відповідача забезпечувати їй побачення та спілкування (контакт) із сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної середи з 18 год 00 хв до 20 год 00 хв, шляхом відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» та/або програм «Zoom», «Skype», обов`язок забезпечувати побачення та спілкування (контакт) покласти на ОСОБА_2 .

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача забезпечувати відвідування сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з психологами Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб, а саме: чотири зустрічі кожного четверга з 15 год 00 хв до 16 год 00 хв.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року, заяву  ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити присутність сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в приміщенні Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, будинок № 7Г, кожного четверга з 15 год 00 хв до 16 год 00 хв для зустрічей із матір`ю - ОСОБА_1 у присутності психолога центру.

Постановою Верховного Суду від 24 грудня 2024 рокукасаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Рижовим С. Є., залишено без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року - без змін (касаційне провадження № 61-13401св24).

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року у складі судді Майбоженко А. М. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом спілкування з ним у такому порядку:
- побачення матері з дитиною у першу та третю неділю кожного місяця з 11 год 00 хв до 15 год 00 хв, без присутності батька, бабусі або інших осіб, шляхом зустрічі матері з сином біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_3 ;
- спільно із сином проводити святкування дня його народження ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) кожного року з 11 год 00 хв до 15 год 00 хв, без присутності батька, бабусі або інших осіб, шляхом зустрічі матері з сином біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_3 ;
- спілкування із сином, кожної середи з 18 год 00 хв до 20 год 00 хв шляхом відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» та/або програм «Zoom», «Skype».
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що батько дитини не виконує рішення суду про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, що набрало законної сили, перешкоджає у спілкуванні сина з матір`ю, на жодну із зустрічей, призначених Оболонським районним в м. Києві центром соціальних служб, із дитиною не з`явився, з моменту звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, не намагався забезпечити зустріч дитини з матір`ю.

Районний суд вважав, що у даній справі забезпеченню принципу найкращих інтересів дитини сприятиме визначення способу участі матері - ОСОБА_1 у вихованні сина шляхом спілкування з ним.

Суд урахував положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), норми Закону України «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року - без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, районний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно та всебічно дослідив зібрані у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, та, відповідно, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.

Суд апеляційної інстанції зазначив, щопозивачка довела наявність у неї об`єктивних, незалежних від неї та створених відповідачем перешкод у спілкуванні з дитиною, а також факт вжиття нею активних дій з метою захисту її порушених батьківських прав, з урахуванням висновків компетентного органу за місцем проживання дитини, щодо порядку та способів участі її, як матері у спілкуванні із сином.

Апеляційний суд вважав, що забезпеченню принципу найкращих інтересів дитини сприятиме визначення способу участі матері у вихованні сина шляхом спілкування з ним, а саме: побачення матері з дитиною, спільно з сином проводити святкування дня його народження та спілкування із сином за допомогою мобільних застосунків, оскільки таке рішення сприятиме забезпеченню найкращих інтересів дитини, а також вчинення кожним дій, спрямованих на досягнення цієї мети та стимулюватиме відновлення стосунків дитини та матері через певний проміжок часу.

Суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про порушення районним судом принципів змагальності, рівності сторін та диспозитивності, оскільки суд не виявив бажання узгодити час та дату призначення наступного судового засідання з відповідачем та його представником, зазначивши, що відповідно до положень ЦПК України суд не зобов`язаний погоджувати з учасниками справи дату та час проведення судового засідання, а призначення судових засідань здійснюється на розсуд суду з урахуванням розумних строків розгляду справи, завантаженості суду та організації процесу, а не на вимогу сторін. Суд урахував, що відповідач та його представник, буду належно повідомленим про розгляд справи, не надали жодних заперечень, письмових пояснень, не подали відзив на позовну заяву, що спростовує твердження заявника про відсутність можливості висловити свою позицію по суті спірних правовідносин, та реалізувати право на захист в межах судового процесу.

Відхиляючи посилання апеляційної скарги ОСОБА_3 на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не взяв до уваги думку дитини, апеляційний суд зазначив, що з врахуванням встановлених судом обставин, а саме ізоляція дитини від матері, будь-яке опитування дитини психологами або фахівцями Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб без урахування ситуації, яка склалася в сім`ї, і в якій перебуває дитина, не зможе реально відобразити думку дитину, яка має бути врахована відповідно до статті 171 СК України, статті 12 Конвенції про права дитини.

Апеляційний суд застосував прецедентну практику ЄСПЛ та судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Рижов С. Є., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та рух справи

У грудні 2025 року касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Рижовим С. Є., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У січні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

У березні 2026 року представник  ОСОБА_1 - адвоката Брайко Ю. В., подала  до Верховного Судузаяву про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 7 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, а спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

У березні 2026 року Верховним Судом зроблено запит до Бучанського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо надання інформації, яка підтверджує факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

31 березня 2026 року від Бучанського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України до Верховного Суду надійшло повідомлення про наявність в архіві Відділу актового запису про смерть від 22 січня 2026 року № 94, складеного на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Рижовим С. Є., мотивована тим, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності учасників справи, належно не повідомлених про дату, час і місце судового засідання.

Вказує, що Київський апеляційний суд ухвалою від 10 липня 2025 року призначив справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 14 жовтня 2025 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2025 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Рижова С. Є., про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 14 жовтня 2025 року прочекавши понад дві з половиною години початку судового засідання, представник відповідача в телефонному режимі одержав інформацію про не проведення судових засідань під час повітряної тривоги у м. Києві, дату наступного судового засідання повідомлено не було. У зв`язку із чим, представник відповідача, надаючи послуги іншому клієнту, виїхав для прийняття участі у допиті потерпілої у кримінальному провадженні. Разом із тим, 31 жовтня 2025 року замість повідомлення про дату судового засідання, було отримано інформацію про те, що справу розглянуто 14 жовтня 2025 року за відсутності учасників справи.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_2 - адвокат Рижов С. Є., вказує порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме постанова суду апеляційної інстанції оскаржується з підстав, передбачених частиною першою статті 411 ЦПК України, оскільки справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належно не повідомлених про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У січні 2026 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Брайко Ю. В., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що доводи викладені у касаційній скарзі є необґрунтованими, підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, яка відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України, відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 11 серпня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 жовтня 2015 року у справі № 592/6629/15-ц.

ОСОБА_4 та  ОСОБА_2 є батьками  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року у справі № 592/9865/15-ц позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, визначення способу участі у вихованні дитини, стягнення аліментів задоволено частково. 
Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_5 . 
Вирішено відібрати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_2 та повернути дитину матері - ОСОБА_5 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 15 липня 2015 року та до досягнення дитинною повноліття. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року в частини позовних вимог ОСОБА_5 про відібрання дитини скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення.
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Рижова С. Є., задоволено частково.
Змінено мотивувальну частину рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
В іншій частині рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року, у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині, та рішення Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2017 року залишено без змін (касаційне провадження № 61-20861св18).

Відповідно до листа Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб від 28 березня 2025 року на виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року у цій справі, щодо зобов`язання   ОСОБА_2 забезпечувати присутність сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на базі Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб для зустрічей із матір`ю ОСОБА_1 у присутності психолога Центру було призначено відповідальних фахівців. Протягом запитуваного періоду зустрічі були заплановані 13 червня 2024 року, 20 червня 2024 року, 27 червня 2024 року, 11 липня 2024 року, 27 березня 2025 року, тобто по четвергам з 15 год 00 хв до 16 год 00 хв, за вимогою державного виконавця у такі дні: 12 грудня 2024 року, 09 січня 2025 року, 27 березня 2025 року, які припадають на четвер з 15 год 00 хв до 16 год 00 хв.

На жодну із зустрічей   ОСОБА_2 разом із малолітнім сином ОСОБА_6 не з`явився, про причини своєї відсутності не повідомляв, на телефонні дзвінки не відповідав, на адресу реєстрації батька дитини було надіслано лист-запрошення від 10 грудня 2024 року № 25-10-867 із проханням забезпечити присутність малолітньої дитини на базі Центру у строки та час, які визначені ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року, адресат лист з поштового відділення не забрав, у зв`язку із чим він був повернутий без вручення адресату за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до заяви Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) від 09 квітня 2025 року постановою державного виконавця від 25 листопада 2024 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року про забезпечення позову у цій справі. Вказана постанова та вимога державного виконавця від 25 листопада 2024 року скеровані за адресою сторін виконавчого провадження для відома та виконання, зокрема, рекомендованим поштовим відправленням за адресою боржника, зазначеною у виконавчому документі: АДРЕСА_4 . У подальшому вимогою державного виконавця від 02 грудня 2024 року зобов`язано боржника виконати рішення за виконавчим документом, попереджено боржника про встановлену законом відповідальність за невиконання судового рішення. Проте рішення суду ОСОБА_2 не виконано, пояснення щодо неможливості виконання не надано. 24 грудня 2024 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 1 700 грн та попереджено його про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця. Заявою від 02 квітня 2025 року представником стягувача повідомлено про невиконання боржником судового рішення. Станом на 04 квітня 2025 року до відділу не надходили пояснення боржника щодо причин невиконання судового рішення та вимоги державного виконавця від 10 січня 2025 року та 11 березня 2025 року. Боржник не довів наявність поважних причин невиконання судового рішення та законних вимог державного виконавця, про наявність обставин, які перешкоджають поданню таких пояснень, відділ та державний виконавець не були повідомлені.

Згідно з висновком Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 29 березня 2024 року про визначення способів участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Службою у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації та Оболонським районним у м. Києві центром соціальних служб 08 лютого 2024 року комісійно було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання дитини в родині батька та встановлено таке.

Квартира за адресою: АДРЕСА_4 , знаходиться на 3 поверсі 10 поверхового будинку, належить на праві власності ОСОБА_7 (бабуся по лінії батька дитини), складається із чотирьох кімнат, в даному помешканні зареєстровані: ОСОБА_7 (бабуся), ОСОБА_3 (дідусь), ОСОБА_2 (батько дитини). ОСОБА_3 проживає у вказаній квартирі, але зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час обстеження умов проживання вдома були: бабуся, дідусь, батько та дитина. Умови проживання добрі. Квартира охайна, чиста, облаштована необхідними меблями, побутовою технікою та предметами домашнього вжитку. ОСОБА_6 має окрему кімнату, в якій є: ліжко, шафа для одягу, місце для навчання та розвитку, гаджети за віком, одяг, взуття за віком та сезоном, харчування на належному рівні. ОСОБА_6 навчається в міжнародній школі, після школи відвідує секцію джіу джитсу, додатково вивчає англійську мову в STUDY Academy. Під час обстеження батько повідомив, що не заперечує проти побачень матері з дитиною та не чинить їй у цьому перешкод. Зауважив, що мати має всі номери телефонів, у тому числі, і сина, може з ним вільно спілкуватися та домовлятися про зустрічі. Зі слів батька, дитина не бачила матір з травня 2019 року. ОСОБА_6 повідомив, що відвик від мами та не має бажання з нею спілкуватися, пояснити причину він не зміг. Станом на 15 лютого 2024 року батько своїх письмових зауважень та пропозицій щодо графіку визначення способів участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не надав.

Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, за адресою проживання матері, а саме: АДРЕСА_5 , встановлено, що житло знаходиться на 4 поверсі 5 поверхового будинку та складається із двох кімнат; квартира знаходиться на стадії оформлення спадщини ОСОБА_1 . У квартирі проживають (без реєстрації): ОСОБА_1 (мати дитини), ОСОБА_8 (чоловік матері). У квартирі чисто, охайно, є всі необхідні меблі та побутова техніка для ведення домашнього господарства, зроблений косметичний ремонт. Для дитини облаштована окрема кімната, в якій є спальне місце (диван), шафа для одягу, місце для навчання та відпочинку. Стосунки в сім`ї доброзичливі. Чоловік матері підтримує її та не заперечує проти проживання сина дружини разом із ними однією сім`єю.

На засіданні Комісії з питань захисту прав дитини (далі - Комісія) 15 лютого 2024 року були присутні обоє батьки. Батько дитини зазначив, що останній раз мати бачилася із сином влітку 2019 року. У 2020 році він надав матері номер телефону сина, але вона йому жодного разу не зателефонувала. Усі зустрічі відбувались за попередньою домовленістю між батьками. Місце проживання він не змінював, проте з 2019 року мати зустрітися із сином не намагалась. У 2021 році на день народження сина вона зателефонувала після 20 год 00 хв для того, щоб привітати ОСОБА_6 , це був єдиний дзвінок з 2019 року. Усі зустрічі батько фіксував на камеру телефону для того щоб у майбутньому показати суду або органам опіки та піклування, як саме відбувалися ці зустрічі, оскільки вважає, що син завжди негативно реагував на матір.

Мати дитини повідомила, що останній раз бачилася із сином у 2022 році (перед повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України), зустріч проходила приблизно 5 хвилин, під час того як батько із сином вийшли з під`їзду і сіли до машини. До цього часу вона зустрічалася із сином за попередньою домовленістю із батьком, який часто змінював час та місце зустрічі (батько це заперечував). Під час зустрічей батько чинив перешкоди у вільному спілкуванні матері з сином, наприклад, вів сина до іграшкового магазину, щоб хлопчик був зайнятий придбанням іграшки, а не спілкуванню із матір`ю. Під час зустрічей батько здійснював відео фіксацію, що дуже заважало спілкуванню матері з сином, оскільки він постійно був напружений. Зараз батько взагалі заборонив будь-яке спілкування та заблокував номер її телефону. Вона заперечила те, що батько давав їй номер телефону сина. Мати повідомила, що батько налаштовує сина проти неї, наприклад, коли під час зустрічі син назвав її «потворою», батько за це його похвалив. Син не називає її «мамою», натомість називає « ОСОБА_9 » (її дівоче прізвище). Вона дуже любить сина і сумує за ним.

Під час засідання Комісії батьку було запропоновано домовитися із матір`ю щодо зустрічі з сином у той же день, на що батько повідомив, що зараз буде їхати за сином у школу і везти його додому. Мати з собою брати відмовився та зазначив, що якщо вона хоче, то може сама приїхати до нього додому, подзвонити у дзвінок квартири і запропонувати сину поспілкуватися. Батько надав матері номер телефону сина. З метою з`ясування думки дитини, батькам було запропоновано щоб ОСОБА_6 відвідав приблизно п`ять зустрічей з психологом Оболонського районного центру соціальних служб. Батько зазначив, що син має дуже стислий графік навчання, враховуючи додаткові гуртки, проте спробує знайти час на відвідування психолога.
Обоє батьки надали згоду на роботу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з психологом Оболонського районного центру соціальних служб.

Відповідно до інформації, наданої Оболонським районним в м. Києві центром соціальних служб 19 лютого 2024 року відбулася перша телефонна розмова з батьком, під час якої психологом було запропоновано графік роботи з дитиною. Зазначено, що психолог пропонувала різні дні та години консультування, але батько відмовився від усіх запропонованих варіантів, пояснюючи завантаженістю графіка навчань сина та власною роботою. Наприкінці останньої телефонної розмови, того ж дня, батько обіцяв знайти можливість узгодити графік зі шкільними вчителями та зателефонувати психологу. Ні наступного дня, ні станом на 21 березня 2024 року батько не зателефонував.
Як зазначено у висновку Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 29 березня 2024 року на засіданні Комісії 21 березня 2024 року були присутні обоє батьків дитини. Мати дитини повідомила, що після попереднього засідання Комісії, вона зустрілася із сином. ОСОБА_6 дуже зрадів цій зустрічі. Проте, після того, як батько дитини та бабуся розпочали відеозйомку, хлопчик змінив свою поведінку та почав поводитися більш сковано. Батько заперечив те, що знімав дану зустріч та зазначив, що син мамі не зрадів. Він повідомив, що до Оболонського районного центру соціальних служб сина не водив, оскільки психолог пропонував зустрічі тільки у будні дні, коли ОСОБА_6 відвідує школу та додаткові гуртки. На запитання, чому батько не виконує рішення суду щодо визначення місця проживання ОСОБА_6 з матір`ю, батько відповів, що виконає його лише тоді, коли син сам попросить про це. Під час засідання батько дитини поводився емоційно, агресивно звертався до членів Комісії, наприкінці зазначив, що буде робити усе, аби захистити сина.

Виходячи з інтересів дитини, Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація вважала за доцільне визначити способи участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом спілкування із ним у такому порядку:
- побачення матері з дитиною у першу та третю неділю кожного місяця з 11 год 00 хв до 15 год 00 хв без присутності батька, бабусі або інших осіб, шляхом зустрічі матері з сином біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_3 ;
- спільно із сином проводити святкування дня його народження ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) кожного року з 11 год 00 хв до 15 год 00 хв без присутності батька, бабусі або інших осіб, шляхом зустрічі матері з сином біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_3 ;
- спілкування із сином, кожної середи з 18 год 00 хв до 20 год 00 хв шляхом відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» та/або програм «Zoom», «Skype».

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Рижовим С. Є., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно із частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Щодо суті спору 

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У статті 18 цієї Конвенції визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

За положеннями статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Згідно з положеннями частини першої та другої статті 159 СК України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце, час і порядок їхнього спілкування.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних й світових історичних і культурних цінностей, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.

Положеннями статті 19 СК України визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.

Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

Під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що між батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , існував спір щодо участі матері у вихованні сина та спілкуванні з ним, який батькам не вдалося вирішити у позасудовому порядку.

Батько дитини не виконував рішення суду про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю та ухвалу суду про забезпечення позову у цій справі, які набрали законної сили, перешкоджав у спілкуванні сина з матір`ю, на жодну із зустрічей, призначених Оболонським районним в м. Києві центром соціальних служб, із дитиною не з`явився, з моменту звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, не намагався забезпечити зустріч дитини з матір`ю.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам, вимогам та запереченням сторін за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визначення в судовому порядку способів участі матері у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 жовтня 2016 року у справі № 592/9865/15-цвизначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_5 , яке  ОСОБА_2 не виконував у добровільному порядку.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання (стаття 129-1 Конституції України).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (частина друга статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Колегія суддів погоджується із таким визначенням способу участі матері у вихованні дитини, оскільки це забезпечує якнайкращі її інтереси і розумний баланс у праві на участь обох батьків у вихованні дитини.

ЄСПЛ зазначав, що під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (див.: рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «Хант проти України», № 31111/04, § 54).

Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі, її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду: від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19 (провадження № 61-5501св22), від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22 (провадження № 61-2097св23) та інших.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, доводів по суті спору щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення у касаційному порядку, касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Рижовим С. Є., не містить.

Щодо доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України)

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частини перша, друга та п`ята статті 12 ЦПК України).

Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 43 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Відповідно до частини п`ятої статті 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 ЦПК України (частина третя статті 368 ЦПК України).

Згідно зі статтею 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ухвалою Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року та запропоновано учасникам справи подати відзив на апеляційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 360 ЦПК України.

Київський апеляційний суд ухвалою від 10 липня 2025 року закінчив проведення підготовчих дій у справі та призначив справу до розгляду у відкритому судовому засіданні суду апеляційної інстанції на 14 жовтня 2025 року.

18 липня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Рижов С. Є., звернувся до Київського апеляційного суду із клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2025 рокуклопотання представника  ОСОБА_2 - адвоката Рижова С. Є., про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.
Надано можливість Рижову С. Є. брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».
Попереджено Рижова С. Є., що відповідно до частини п`ятої статті 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку, тощо, несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Згідно з довідкою Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року про відсутність фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу 14 жовтня 2025 року абоненти Рижов С. Є. та Брайко Ю. В. не вийшли на зв`язок для проведення судового засідання засіданні в режимі відеоконференції. Фіксування судового процесу у цивільній справі, призначеній до розгляду на 14 жовтня 2025 року на 12 год 00 хв, не здійснювалося у зв`язку із неявкою осіб, які беруть участь у справі відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, протокол судового засідання не вівся, постанова не проголошувалася. 

14 жовтня 2025 року розгляд справи відбувся без учасників справи та прийнято оскаржувану постанову.

Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції позбавив його можливості взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції не заслуговують на увагу, оскількипредставник відповідача 14 жовтня 2025 року на відеозв`язок не вийшов, клопотань від нього щодо відкладення розгляду справи не надходило, що підтверджується довідкою Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року.

Колегія суддів зазначає, що представник ОСОБА_2 - адвокат Рижов С. Є., самостійно обрав для себе зручний для нього спосіб участі у судовому засіданні - режим відеоконференції, суд створив йому належні технічні можливості. Однак обов`язок забезпечити безперебійне інтернет-з`єднання та справність власних технічних засобів покладається на сторони.

У силу вимог пункту 46 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21): за наявності в суді технічної можливості учасник справи у порядку, встановленому процесуальним законом, може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів. Ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

За таких обставин, право ОСОБА_2. на доступ до суду та справедливий судовий розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не було порушеним.

Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли своє підтвердження.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо заяви про закриття провадження у справі

У березні 2026 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Брайко Ю. В., подала  до Верховного Судузаяву про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 7 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер.

Згідно зі статтею 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Разом із тим, процесуальне правонаступництво не допускається, якщо відсутнє правонаступництво в матеріальних правовідносинах, тобто права та обов`язки переходять до іншої особи. У цій справі спір стосується сімейних й особистих немайнових прав та обов`язків, які нерозривно пов`язані з ОСОБА_2 .

Згідно із частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Водночас, відповідно до частини третьої статті 414 ЦПК України якщо суд першої або апеляційної інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони в спірних правовідносинах, що не допускають правонаступництва, після ухвалення рішення не може бути підставою для застосування положення частини першої цієї статті.

З огляду на ухвалення судом апеляційної інстанції законного і обґрунтованого судового рішення, смерть учасника справи у правовідносинах, в яких не допускається процесуальне правонаступництво, відсутні підстави для скасування судового рішення та закриття провадження у справі.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2021 року у справі № 750/9438/15-ц, від 28 листопада 2023 року у справі № 521/18625/20, від 27 квітня 2026 року у справі № 753/17270/24.

У зв`язку із зазначеним, у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Брайко Ю. В., про закриття провадження у справі слід відмовити.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Брайко Юлії Валеріївни, про закриття провадження у справі відмовити.

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Рижовим Сергієм Євгеновичем,залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В Черняк