справа № 209/8517/25
провадження № 2/208/2830/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2026 р.   м. Кам`янське
Заводський районний суд міста Кам`янського, Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді: Кузнєцової А.С.,
за участю секретаря судового засідання: Вікторовської О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кам`янськог в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна Кредитна Компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
В С Т А Н О В И В :
На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» заборгованості за кредитним договором, сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що між ТОВ «ПРОСТІ КРЕДИТНІ РІШЕННЯ» та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір № КК2019042700071 від 27.04.2019 року, відповідно до умов якого відповідач отримала кошти у сумі 10 000,00 грн строком кредитування з 27.04.2019 року по 26.08.2019 року включно, відсоткова ставка (фіксована) – 0,00% річних, щомісячна винагорода за надання кредиту – 2 400 грн. 
14.01.2021 року між ТОВ «ПРОСТІ КРЕДИТНІ РІШЕННЯ» та ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» було укладено договір про відступлення права вимоги № 20210114, відповідно до умов якого ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» набуло статус нового кредитора та отримало право грошової вимоги і до ОСОБА_1 . В порушення вимог кредитного договору відповідач належним чином не виконала своїх зобов`язань, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в сумі – 32 073,28 грн, яка складається з – 10 000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 8 443,09 грн. – заборгованість за процентами, винагорода за користування кредитом відповідно до п. 2.5 Кредитного договору, 5 145,00 грн. – заборгованість пеня/штраф, 8 485,19 грн. – інфляційні витрати.
Позивач ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості у розмірі: 32 073,28 гривень.
Ухвалою судді Заводського районного суду м.Кам`янського прийнято заяву до провадження, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч.4 ст.19, ст.274 ЦПК України.
13.03.2026 року від представника відповідача, адвоката Гаркуши В.В., надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що відповідач не погоджується з позовною заявою. Вказує, що відповідно до наданого до суду витягу з реєстру боржників, до позивача надійшло право вимоги до відповідача на суму – 28 440,00 грн., яка складається з 8 000,00 грн. – прострочена заборгованість за креди том, 19 080,00 грн. – прострочена заборгованість за сумою відсотків, 1 360, 00 грн. – прострочена заборгованість за комісією. Зазначає, що позовна заява подана з пропуском строку позовної давності, яка відповідно до ст. 257 ЦК України складає 3 (три) роки. Відповідач не був належним чином повідомлений про зміну кредитора, та позовна заява не містить доказів про його повідомлення щодо заміни сторони. Вказує, що позовна заява не містить повних реєстрів боржників, а має лише витяги з додатку до договору про відступлення прав вимоги, також в матеріалах справи відсутні докази вручення відповідачу досудової вимоги. Щодо розрахунку суми заборгованості по несплаченим процентам за користування кредитом, зазначає, що сукупна сума неустойки нарахована за порушення зобов`язань позивачем не може перевищувати половини суми одержаної споживачем за договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Зазначає, що стягнення простроченої заборгованості за нарахованими процентами не підлягають задоволенню, оскільки встановлений договором розмір відсотків є несправедливим та порушує принцип розумності та добросовісності. Просить відмовити позивачу у задоволені позовних вимог.
16.03.2026 року від представника позивача, ОСОБА_2 , надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого представник не визнає заперечення викладені у відзиві від 13.03.2026 року. Вказує, що позовна заява подана з урахуванням того, що в Україні заморожені правила позовної давності у зв`язку з карантином, а після цього, у зв`язку з воєнним станом, на підставі чого, строк має рахуватись з 04.09.2025 року. Щодо відсутності доказів про належність повідомлення відповідача по справі про заміну кредитора, зазначає, що факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання, тобто неповідомлення сторони не є підставою для відмови у стягнені заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. Відносно не надання до суду реєстрів боржників, а лише витягу з додатку до договору про відступлення права вимоги, вказує, що факт існування та невиконання зобов`язання відповідачем підтверджений належними доказами, а наведені у відзиві аргументи направлені на уникнення від сплати боргу відповідачем. 
Представник позивача ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНА КРЕДИТНА КОМПАНІЯ» в судове засідання не з`явився. При пред`явленні позову просив розглядати справу за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Представник відповідач ОСОБА_1 , адвокат – Гаркуша В.В. в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її та відповідача участі з урахуванням наданого відзиву.
Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст. ст. 128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданої заяви про розгляд справи за відсутності сторони, що, в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.
Судом встановлено, що між ТОВ «ПРОСТІ КРЕДИТНІ РІШЕННЯ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № КК2019042700071 від 27.04.2019 року, відповідно до умов якого відповідач отримала кошти у сумі 10 000,00 грн, строком кредитування з 27.04.2019 року по 26.08.2019 року включно, відсоткова ставка (фіксована) – 0,00% річних, щомісячна винагорода за надання кредиту – 2 400 грн. договір підписано відповідачем особисто (а.с. 72-73).
14.01.2021 року між ТОВ «ПРОСТІ КРЕДИТНІ РІШЕННЯ» та ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» було укладено договір про відступлення права вимоги № 20210114 відповідно до умов якого ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» набуло статус нового кредитора та отримало право грошової вимоги і до ОСОБА_1 (а.с. 76-81)
Відповідно до витягу з реєстру боржників № 1 до Договору про відступлення права вимоги № 20210114 від 14.01.2021 року, до ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 в розмірі – 63 340, 00 грн., яка складається з 10 000,00 грн. – основана заборгованість по тілу кредиту, 53 340,00 грн. – заборгованість по комісіям та штрафам. (а.с. 51)
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
За змістом ч.1. ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч.1.ст.628 626 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин першої, третьої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З огляду на викладене, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату її видачі, строк повернення грошових коштів, розмір процентів, умови кредитування. У нижньому рядку договору зазначено, що позичальник підписав вказаний договір особистим підписом.
За вказаних обставин суд вважає встановленим факт укладення між відповідачем та ТОВ «ПРОСТІ КРЕДИТНІ РІШЕННЯ», правонаступником якого є ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» відповідно договорів позики та кредитних договорів з дотриманням вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Щодо договорів факторингу, суд зазначає наступне.
Згідно з статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 24.12.2019року у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Статтею 1082ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-979цс15.
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
На час розгляду справи судом, відповідачем не надано відомостей, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості в добровільному порядку.
У суду відсутні докази про те, що відповідач мав об`єктивні перешкоди для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості, проте встановлено, що фактично отримані та використані надані грошові кошти в добровільному порядку не повернула, зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, не сплачувала кредит вчасно та у повному обсязі, доказів про сплату відповідачем заборгованості за кредитним договором позивачу або первісному кредитору матеріали справи не містять, з огляду на що відповідач не спростувала доводи позивача.
Отже, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення суми заборгованості та задоволення позовних вимог ТОВ «Універсальна Крдеитна компанія» в частині заборгованості за тілом кредиту у розмірі – 10 000,00 грн.
З розрахунку заборгованості ТОВ «Універсальна кредитна компанія» вбачається, що заборгованість за процентами, винагорода за користування кредитом відповідно до п. 2. 5 Кредитного договору становить 8 443,09 грн.
Відповідно до вимог п. 2. 3 Договору кредиту відсоткова ставка ( фіксована) становить 0 % відсотків.
П. 2. 5. Визначено, що щомісячна винагорода за надання кредиту у розмірі 2400 грн. Ця винагорода нараховується кожного місяця в перший день розрахункового періоду протягом строку вказаного в п. 2.2. Договору та не перераховується у випадку користування кредиту неповний розрахунковий період.
У позовні заяві ТОВ «Універсальна кредитна компанія» зазначає, що фактично за умовами кредитного договору відсутні відсотки за користування кредитними коштами, натомість сторони при укладені договору погодили саме щомісячну комісійну винагороду, яка є більш зрозумілою для боржника.
Щодо включення банком до розміру заборгованості, яку він просить стягнути у цій справі, щомісячної комісії, передбаченої договором, суд зазначає таке.
У постанові ВС у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21 міститься посилання на постанову Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19, в якій вказано, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).
Частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Ураховуючи, що ТОВ «Універсальна кредитна компанія» не зазначено та не надано доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 2.5 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісійну винагороду в розмірі 2400 грн є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
З урахуванням викладеного, у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за проценти, винагороди за користування кредитом відповідно до п. 2. 5 кредитного договору у розмірі 8 443,09 грн - слід відмовити.
Щодо стягнення інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України, та штрафу суд зазначає таке.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до п. 7.1 Паспорту споживчого кредиту, який є додатком № 1 до договору у випадку прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит застосовується штраф 10 % від суми кредиту, розмір якого визначений в п. п. 2.1 договору за кожні 30 днів прострочки. Але сума штрафів не може перевищувати половини суми кредиту.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Таким чином платежі встановлені статтею 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Суд зазначає, що зобов`язання відповідача щодо сплати заборгованості є грошовим, а їх прострочення тягне нарахування інфляційних втрат та штрафних санкцій відповідно до вимог законодавства.
Разом з тим, п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного , надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором , відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу , а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу , пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Тобто в період існування особливих правових наслідків - протягом дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, до позичальника застосовуються особливі наслідки звільнення від сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання (невиконання , часткового виконання) кредитних зобов`язань .
Аналогічний правовий висновок , щодо аналізу п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України , викладений у постанові Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 910/10901/23 .
Згідно правового висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23, дія п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України розповсюджується на кредитний договір .
Загальновідомим є той факт, що з 12 березня 2020 року на всій території України було запроваджено карантин. Відповідно до Закону України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.
При цьому, норми матеріального права вирізняють штрафні санкції, до складу яких належить неустойка (штраф, пеня) та компенсаційні втрати, до складу яких належить інфляційні витрати та 3 % річних.
В постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 922/175/18 формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні статті 549 цього Кодексу.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» заборонено нараховувати та стягувати саме неустойку (штраф, пеню), при цьому жодної заборони нараховувати та стягувати компенсаційні втрати вказаним Законом не передбачено.
Отже, положення статті 549 ЦК України (штраф, пеня) та статті 625 ЦК України (3 % річних, інфляційні втрати) є різними за своєю правовою природною.
Ураховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки неустойку ( штраф/ пеню) в розмірі 5 145,00 грн - задоволенню не підлягають.
Також не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з 23 лютого 2022 року до 31 серпня 2025 року в період коли існувала законодавча заборона їх нарахування.
Водночас, вимоги щодо стягнення інфляційних втрат з 27 серпня 2019 року по 23 лютого 2022 року підлягають задоволенню.
З огляду на це, що позивач не надав детального розрахунку інфляційних втрат суд, керуючись положеннями ст. 625 ЦК України та враховуючи правову позицію Велика Палата Верховного Суду у справі № 922/241/20, провів власний розрахунок. За розрахунком суду, сума інфляційних втрат за період з 27 серпня 2019 року до 23 лютого 2022 року, шляхом множення суми заборгованості 10 000 грн на індекс інфляції, розрахований ланцюговим методом (добуток індексів за кожен місяць) становить 2 043,00 грн.
Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до змісту п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову витрати на професійну правничу допомогу покладаються на відповідача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Судом встановлено, що у справі заявлено до відшкодування витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року усправі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
До суду позивач надав договір про надання правової допомоги № 13-07/Ю/2025 від 22.07.2025 року між ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» та адвокатом Мальцевим В. П. За умовами зазначеного договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець надає замовнику послуги захисту прав та інтересів замовника під час розгляду судом будь-якої інстанції справи у якій замовник є учасником.
25.07.2025 року між ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» та ОСОБА_2 підписано рахунок 09-7/2025 від 25 липня 2025 на підтвердження факту надання правової допомоги, згідно якого виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги відповідно до договору № 13-7/Ю/25 про надання правової допомоги.
Відповідно зазначено акту вартість послуг складається з: складання процесуальних документів (позовна заява, клопотання, відповідь на відзив, заява про забезпечення позову та інші документи), а також здійснення юридичного супроводу захисту інтересів клієнта щодо стягнення заборгованості вартість 5000,00 грн. 
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може н етільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витратна адвоката,а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №922/1964/21
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі №329/766/18, від 01 вересня 2021 року у справі №178/1522/18.
Тому виходячи із положень ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що зазначені ТОВ «ФК «Універсальна Кредитна Компанія» витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. є завищеними.
Зокрема суд звертає увагу, що справа стосується стягнення заборгованості за кредитним договором з ціною позову 32 073,28 грн., тобто у справі незначної складності, з огляду на ціну позову, а тому, підготовка документів для звернення до суду у рамках даної справи в суді першої інстанції не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи. Також суд зауважує що за змістом послуга з вивчення документів входить до послуги зі складання позовної заяви, її виокремлення має штучний характер
Враховуючи характер виконаної адвокатами робіт, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу понесених позивачем під час подачі позову.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи, що позовні вимоги ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія» задоволено частково на (12 043,00 грн. : 32 073,28 грн. х 100 % = 37,54 %), то компенсації сплаченого ним судового збору підлягає: 2422,4 грн. х 37,54 % = 909,37 грн.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 909,37 грн., а також 3000,00 грн витрати на правову допомогу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 525,526, 530, 536 ЦК України, ст.ст. 3,5,12,13,18, 258, 260, 265, 268, 273, 280, 283 ЦПК України, суд,-
В И Р І Ш И В :
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна Кредитна Компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , на користь ТОВ «Універсальна Кредитна Компанія», код ЄДРПОУ 42121061:
- заборгованість за кредитним договором № КК2019042700071 в розмірі 12 043,00 (дванадцять тисяч сорок три) гривні;
- понесені судові витрати: судовий збір в розмірі 909 (дев`ятсот дев`ять) гривень 37 копійок, витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського апеляційного суду.
Дата складення повного судового рішення 18.06.2026 року.
Відомості про учасників справи відповідно до п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Універсальна Кредитна Компанія», ЄДРПОУ 42121061, м. Київ, вул. Олекси Тихого буд. 16/15, кабінет 501;
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Представник відповідача: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .
Суддя  А.С. Кузнєцова