ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

ДОДАТКОВЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
13.05.2026	Справа №910/10630/25	

За заявою	Приватного підприємства "Косіба"	
про	ухвалення додаткового рішення	
у справі	№910/10630/25	
за позовом	Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест Фінанс Компані" 	
до	Приватного підприємства "Косіба"	
про	стягнення заборгованості у розмірі 158 547,32 грн	

 	Суддя Бойко Р.В.	
Додаткове рішення постановлено в порядку письмового провадження.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/10630/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест Фінанс Компані" до Приватного підприємства "Косіба" про стягнення заборгованості у розмірі 158 547,32 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.04.2026 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест Фінанс Компані" до Приватного підприємства "Косіба" про стягнення заборгованості у розмірі 158 547,32 грн відмовлено повністю. Вирішено судові витрати позивача по сплаті судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест Фінанс Компані".
14.04.2026 через систему "Електронний суд" від Приватного підприємства "Косіба" надійшла заява, в який відповідач просить здійснити розподіл його витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000,00 грн.
05.05.2026 через систему "Електронний суд" від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест Фінанс Компані" надійшли заперечення на заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення, в яких позивач зазначає, що подання договору про надання правничої допомоги та інших доказів після ухвалення рішення свідчить про порушення принципів процесуальної економії, правової визначеності та добросовісності учасників процесу, що виключає можливість задоволення відповідної заяви.
Позивач вказує на те, що будь-які спроби покласти на іншу сторону обов`язок відшкодування витрат, не підтверджених належними та допустимими доказами у межах розгляду справи, є такими, що виходять за межі процесуального регулювання та не можуть бути підтримані судом. Надання доказів після ухвалення рішення фактично спрямоване на зміну правових наслідків судового рішення поза встановленими законом процедурами, що є неприпустимим у правовій державі.
Частиною 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Як вбачається з рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2026 у справі №910/10630/25, судом не було вирішено питання про розподіл судових витрат, понесених Приватним підприємством "Косіба" під час розгляду даної справи на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення.
Статтею 221 Господарського процесуального кодексу України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, суд вирішує питання про судові витрати без повідомлення учасників справи. Якщо суд вважатиме за необхідне, для вирішення питання про судові витрати він може призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Відповідно до ч. 3 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.
З огляду на наведені приписи господарського процесуального закону та враховуючи, що підлягає ухваленню додаткове рішення про судові витрати, суд вбачає за можливе здійснити розгляд клопотання позивача про розподіл судових витрат в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи). 
Отже, за результатами розгляду справи №910/10630/25 Приватне підприємство "Косіба" просить покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест Фінанс Компані" витрати на правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
У змісті відзиву на позов Приватне підприємство "Косіба" виклало попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, у відповідності до якого очікувало понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу Приватним підприємством "Косіба" було надано Договір про надання правової допомоги №768 від 23.09.2025 (надалі - Договір про надання правової допомоги), укладений між Приватним підприємством "Косіба" (клієнт) та адвокатом Мішустіним Микитою Костянтиновичем (адвокат).
Пунктом 1.1 Договору про надання правової допомоги визначено, що адвокат зобов`язується за взаємною домовленістю з клієнтом на умовах та в порядку, передбаченому цим договором, надавати клієнту правову допомогу, зміст якої полягає в ефективному правовому супроводженні клієнта, в тому числі: надання консультацій та роз`яснень щодо дій на стадії судового розгляду, формування правової позиції; захист прав та інтересів; підготовка, складання та підписання від імені клієнта будь-яких процесуальних та інших документів (заяв, клопотань, скарг, заперечень, відгуків, позовів тощо) на захист прав та законних інтересів клієнта; представництво інтересів клієнта під час розгляду його заяв, клопотань, скарг у правоохоронних органах та/або судових органах.
На підтвердження виконання зобов`язань за Договором про надання правової допомоги позивачем надано Акт приймання-передачі наданих послуг від квітня 2026 року до Договору про надання правничої допомоги №768 від 23.09.2026.
З Акту приймання-передачі наданих послуг вбачається, що адвокатом Мішустіним М.К. було надано Приватному підприємству "Косіба" послуги загальною вартістю 43 500,00 грн, а саме:
- вивчення позовної заяви (6 000,00 грн за 3 години);
- складання і подача (відправка) відзиву на позовну заяви (6 000,00 грн);
- участь у судових засіданнях (31 500,00 грн за 9 судових засідань).
В Акті приймання-передачі наданих послуг сторонами застосовано знижку до вартості наданих послуг у розмірі 3 500,00 грн, тому загальна вартість наданих адвокатом послуг з урахуванням знижки встановлена у розмірі 40 000,00 грн.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
У своїх запереченнях щодо ухвалення додаткового рішення Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест Фінанс Компані" зазначає:
- судові витрати мають бути заявлені та підтверджені до ухвалення рішення суду;
- відповідачем до заяви додано тільки Договір №768 від 23.09.2025 без акту виконаних робіт та інших документів, а подання таких документів лише разом із заявою про ухвалення додаткове рішення, а не під час розгляду справи, свідчить про те, що суд не досліджував ці докази, інша сторона була позбавлена права заперечувати і перевірити достовірність та ідентичність договору, чим порушено принцип змагальності;
- поданий договір про надання правової допомоги має очевидні ознаки сумнівності з огляду на те, що такий договір відсутній у матеріалах справи та не досліджувався судом, а отже такий договір не підтверджує реальність витрат; 
- суд не може переглядати рішення під виглядом додаткового;
- застосування практики Верховного Суду щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу без фактичної оплати можливе лише у випадку наявності договору про надання правової допомоги і актів виконаних робіт у матеріалах справи та якщо сторона заявляла про відшкодування витрат до ухвалення рішення у справі.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Тобто в цілому нормами процесуального та матеріального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, додаткова постанова Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №922/2321/20).
Суд не погоджується із запереченнями позивача щодо ухвалення додаткового рішення у з огляду на наступне.
Щодо твердження позивача про те, що судові витрати мають бути заявлені та підтверджені до ухвалення рішення суду.
Згідно з ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З аналізу наведених норм вбачається, що при поданні першої заяви по суті спору сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в подальшому докази на підтвердження розміру судових витрат сторона подає до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідач у змісті відзиву на позов виклав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, у відповідності до якого очікував понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
В судовому засіданні 09.04.2026 представник відповідача заявив про те, що докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом 5 днів. 
При цьому, судом враховано, що оскільки в процедурі спрощеного провадження стадія судових дебатів відсутня, то вимога ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів - не може розповсюджуватися на сторін у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні. Водночас в даному випадку до правовідносин сторін підлягає застосуванню інша вимога ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Відповідний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі №922/376/20.
Дана справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, а отже відповідач міг подати докази щодо розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду без заявлення про це в судовому засіданні (хоча в судовому засіданні 09.04.2026 представник відповідача повідомив про свій намір подати докази понесених судових витрат).

Рішення суду по суті було ухвалено 09.04.2026, а відповідачем заяву про ухвалення додаткового рішення, до якої додано докази на підтвердження понесених судових витрат, сформовано в системі "Електронний суд" 13.04.2026, тобто в межах п`ятиденного строку визначеного ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України для подання відповідних доказів. 
З огляду на зазначене суд відхиляє твердження позивача про те, що відповідачем не своєчасно подано докази на підтвердження понесених судових витрат.
Позивач зазначає, що відповідачем до заяви додано тільки Договір №768 від 23.09.2025 без акту виконаних робіт та інших документів. Подання доказів понесених судових витрат на правову допомогу лише разом із заявою про ухвалення додаткового рішення, а не під час розгляду справи, на думку позивача свідчить про те, що суд не досліджував ці докази, інша сторона була позбавлена права заперечувати і перевірити достовірність та ідентичність договору, чим порушено принцип змагальності.
Позивач вказує на відсутність акту виконаних робіт, однак до заяви про ухвалення додаткового рішення, яка сформована в системі "Електронний суд", додано як копію Договору №768 від 23.09.2025, так і копію Акту приймання-передачі наданих послуг від квітня 2026 року до Договору про надання правничої допомоги №768 від 23.09.2026 ( зазначені документи розміщенні у файлі 2-2-c4a08690-3772-11f1-b00f-39b9b34fe896.pdf).
Так, дослідження доказів понесених судових витрат здійснюється судом під час розгляду справи по суті, якщо вони наявні в матеріалах справи і суд вирішує питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу разом з ухваленням рішення по суті.
В даному випадку відповідні докази (якими є Договір №768 від 23.09.2025 та Акт приймання-передачі наданих послуг від квітня 2026 року) були подані після ухвалення рішення суду, що передбачено положеннями ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, а отже суд досліджує такі докази при ухваленні додаткового рішення, вирішуючи питання розподілу судових витрат.
При цьому, позивач не був позбавлений заперечувати як щодо розміру заявлених відповідачем до відшкодування судових витрат, так і щодо поданих відповідачем доказів, більш того позивач реалізував таке своє право шляхом подання заперечень на ухвалення додаткового рішення.
Позивач також вказує, що договір про надання правової допомоги має очевидні ознаки сумнівності з огляду на те, що такий договір відсутній у матеріалах справи та не досліджувався судом, а отже такий договір не підтверджує реальність витрат.
Щодо зазначених тверджень суд зазначає, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.
Крім того, у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Суд також зазначає, що ст. 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2- 1383/2010).
Враховуючи, що адвокатом відповідача фактично були надані позивачу послуги зазначені в Акті приймання-передачі наданих послуг, зокрема: подання відзиву на позов та участь у судових засіданнях, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення обставин підписання Договору про надання правничої допомоги.
Щодо тверджень позивача щодо того, що суд не може переглядати рішення під виглядом додаткового, суд зазначає, що ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат не є переглядом рішення суду по суті. 
Так, як вбачається з рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2026 у справі №910/10630/25 судом не було вирішено питання про розподіл судових витрат, понесених Приватним підприємством "Косіба" під час розгляду даної справи на професійну правничу допомогу, що є підставою для ухвалення додаткове рішення. При цьому при ухваленні додаткового рішення про розподіл судових витрат вирішується виключно питання розподілу судових витрат, жодні інші обставини, встановлені в рішенні по суті спору, не переглядаються.
Також позивач зазначає, що застосування практики Верховного Суду щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу без фактичної оплати можливе лише у випадку наявності договору про надання правової допомоги і акту виконаних робіт у матеріалах справи та якщо сторона заявляла про відшкодування витрат до ухвалення рішення у справі.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. 
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.
При цьому, положеннями ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено подання доказів щодо судових витрат, зокрема протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, відтак позивач помилково вважає про неможливість застосування вказаної практики об`єднаної палати Верховного Суду в разі відсутності у матеріалах справи договору про правову допомогу та акту виконаних робіт до ухвалення рішення суду.
Крім того, відповідачем належним чином було заявлено про відшкодування витрат до ухвалення рішення у справі (відповідач у змісті відзиву на позов виклав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат), що також вказує на помилковість тверджень позивача щодо неможливості застосування висновків об`єднаної палати Верховного Суду.
У запереченнях щодо ухвалення додаткового рішення позивач просить: відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, визнати подані докази недопустимими та врахувати ознаки зловживання процесуальними правами. 
З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання поданих відповідачем доказів недопустимими та про відсутність ознак зловживання ним процесуальними правами.
При цьому доводи позивача в частині поданих заперечень щодо ухвалення додаткового рішення зводяться до необхідності повної відмови у відшкодуванні відповідачу витрат на професійну правничу допомогу та не місять жодних заперечень щодо необґрунтовності, реальності чи неспівмірності заявлених відповідачем витрат до предмету спору.
Судом враховано, що відповідачем заявлено до відшкодування витрати на правничу професійну допомогу у розмірі 40 000,00 грн, що істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат - 20 000,00 грн. 
Однак відповідач при поданні відзиву на позов, в якому було викладено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, не міг передбачити, що у даній справі (яка розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження), буде проведено 9 судових засідань, які зокрема відкладались за клопотаннями самого позивача.
За наведених обставин, суд приходить до висновку про наявність об`єктивних обставин, які призвели до істотного перевищення суми, заявленої Приватним підприємством "Косіба" в попередньому (орієнтовному) розрахунку.
З огляду на викладене, здійснюючи розподіл понесених відповідачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги, зважаючи на не доведеність неспівмірності таких витрат позивачем та з урахуванням наслідків вирішення даної справи - відмова у задоволенні позову повністю, суд приходить до висновку про необхідність покладення на позивача витрат відповідача на оплату послуг адвоката у розмірі 40 000,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 221, 244 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест Фінанс Компані" (76018, Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, буд. 67; ідентифікаційний код 35915829) на користь Приватного підприємства "Косіба" (04050, м. Київ, вул. Іллєнка Юрія, буд. 12; ідентифікаційний код 13674036) відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 (сорок тисяч) грн 00 коп. Видати наказ.
2. Додаткове рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У відповідності до положень статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя Роман БОЙКО