ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 634/298/24     Головуючий суддя І інстанції  ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/818/301/26   Суддя доповідач               ОСОБА_2 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого      ОСОБА_2 
суддів       ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю прокурора    ОСОБА_6 ,
обвинуваченого     ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харків апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Сахновщинського районного суду Харківської області від 15 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному 07 березня 2024 року до ЄРДР за №12024221090000248за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого: 
 
- 22 лютого 2024 року Сахновщинським районним судом Харківської області за ст.395 КК України до покарання у виді арешту на строк 5 місяців, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 квітня 2024 року змінено покарання на пробаційний нагляд на строк 9 місяців 30 днів, 

 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, 

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Вироком Сахновщинського районного суду Харківської області від 15 серпня 2025 року ОСОБА_7 засуджено за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Згідно з вироком суду,  ОСОБА_7 , 06 березня 2024 року близько 12 год. 15 хв., знаходячись біля магазину «М`яснова», що розташований за адресою вул. Центральна, 13, сел. Сахновщина Харківської області, діючи умисно, в період дії воєнного стану, шляхом вільного доступу, викрав б/в велосипед марки «RAGAZZI» зеленого кольору, який знаходився біля входу до магазину «М`яснова», що розташований за адресою вул. Центральна, 13, сел. Сахновщина Харківської області, який належить ОСОБА_9 , вартістю - 3900 грн., після чого зник з місця скоєння злочину, скориставшись викраденим на власний розсуд, чим спричинив останньому матеріальний збиток на вищезазначену суму.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка їх подала

Прокурор в апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичні обставини провадження, які суд визнав доведеними, доведеність винуватості і кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , вважає вирок Сахновщинського районного суду Харківської області від 15 серпня 2025 року незаконним і необґрунтованим з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виразилося у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, а саме ст.69 КК України, і як наслідок невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину внаслідок м`якості. Просить даний вирок скасувати в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що судом першої інстанції належним чином не враховано особу винного, конкретні обставини та ступінь суспільної небезпеки правопорушення, формально враховано тяжкість злочину, а також характеристику особи обвинуваченого. Зокрема, у вироку не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово засуджений за умисні корисливі злочини, знов вчинив умисний корисливий злочин. 

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. 
Обвинувачений в судовому засіданні вважав необґрунтованою апеляційну скаргу прокурора та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
З огляду на ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження та вироку, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, були зроблені на підставі його показань, а провадження було розглянуте в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. З урахуванням цього суд першої інстанції встановив фактичні обставини провадження та кваліфікував дії обвинуваченого за ч.4 ст.185 КК України.
А тому висновки суду щодо фактичних обставин провадження, доведеності винуватості обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, які не оскаржувалися в апеляційній скарзі, згідно до ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу з огляду на наступне.
За змістом апеляційної скарги прокурор, не оспорюючи призначений судом ОСОБА_7 сам вид покарання, фактично не погоджується із застосуванням ст.69 КК України.
Згідно ст.50, 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.
Так, суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України, тобто призначив більш м`яке покарання, ніж передбачено законом.
Колегія суддів не може погодитись з зазначеним висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Згідно ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити покарання, нижче від найнижчої межи, встановленої в санкції (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини провадження або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній частині - послатися на ч.1 ст.69 КК України.
Як убачається з вироку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України, судом першої інстанції недостатньо враховано ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, конкретні фактичні обставини його вчинення та дані про особу ОСОБА_7 , який будучи раніше засудженим за умисні корисливі злочини, знов вчинив умисний корисливий тяжкий злочин проти власності, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність як особи обвинуваченого так й вчиненого, за яке законом передбачено покарання лише у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, не працює, неодружений, міцних соціальних зв`язків не має, що вказує на схильність останнього до протиправної поведінки та бажання існувати за рахунок вчинення злочину.
Крім того, суд у вироку обґрунтував застосування ст.69 КК України щирим каяттям та активним  сприянням у розкритті злочину. 
Однак, відповідно до розуміння правової природи та значення поняття щирого каяття, наданих у правових позиціях, викладених у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире каяття є сукупністю невід`ємних одне від одного складових, що характеризують об`єктивне ставлення винуватої особи до вчиненого злочину і полягають у повному визнанні своєї провини у вчиненні злочину, висловлюванні жалю з цього приводу та бажання виправити ситуацію, що склалася, а так саме й готовність нести відповідальність. Тобто, всі ці фактори правової поведінки обвинуваченого є невід`ємними складовими щирого каяття. Такої позиції додержується й Верховний Суд у своїх чисельних рішеннях (ВС ККС №759/7784/15-к від 22.03.2018 року; № 756/4830/17-к від 09.10.2018 року; № 283/2169/19, провадження № 51-5093км23 від 23.01.2024 року). 
Тобто, каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. 
Однак матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження того, що саме обвинуваченим було повернуто майно потерпілому, воно було вилучено лише шляхом проведення оперативно-розшукових дій. 
При цьому, сам факт визнання вини не свідчить про щире каяття відповідно до зазначеної правової природи, а така процесуальна поведінка є його обов`язком.
Окрім цього, зазначені судом обставини не є пом`якшуючими покарання чи такими, що знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, оскільки, активне сприяння у розкритті злочину, пов`язано тільки із певною процесуальною поведінкою обвинуваченого, та не є підставою, яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також не є обставиною чи сукупністю обставин, які знаходяться у причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які б безпосередньо впливали на суспільну небезпеку злочину або небезпечність винуватої особи. Такої позиції додержується й Верховний Суд у своєму рішенні (ВС ККС №629/2739/18 від 03 лютого 2021 року).
Поряд з цим, як убачається з висновків досудової доповіді, у обвинуваченого ОСОБА_7 високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, та високий ризик небезпеки для суспільства. Орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення волі або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (в тому числі для окремих осіб).
При цьому, посилання суду на раптовість виникнення умислу є неспроможнім і не знижує суспільної небезпеки діянні. Будь-яке заволодіння чужим майном є умисним й корисливим злочином, незалежно від моменту виникнення умислу.
Факт відсутності заздалегідь спланованої мети не змінює корисливого характеру злочину. Заволодіння чужим майном завжди є корисливим діянням.
Окрім цього, одноразовість злочину не може вважатись обставиною, яка істотно знижує його тяжкість.
За таких обставин слід визнати, що в оскаржуваному рішенні судом не наведено переконливих мотивів на підтвердження своїх висновків щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого такої правової пільги, передбаченої ст.69 КК України, з урахуванням принципу справедливості покарання й відповідності його меті виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових злочинів. 
Окрім цього, раніше до обвинуваченого ОСОБА_7 вже застосовувалась така правова пільга – ст.69 КК України та не досягла мети виправлення.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційних доводів прокурора щодо безпідставного застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК України.
У зв`язку з викладеним, на підставі п.2 ч.1 ст.420 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання і ухвалити свій вирок.
Призначення ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції статті закону України про кримінальну відповідальність відповідно до обвинувачення з реальним його відбуванням, на думку колегії суддів, відповідатиме принципам законності, індивідуалізації та справедливості, буде необхідним та достатнім для його виправлення, внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує його негативні настанови та змусить в майбутньому додержуватись положень закону України про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини, а також не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи,цілком відповідатиме вимогам та цілям, передбаченим ст.ст.50, 65 КК України.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року ( справа N 953/6840/22, провадження N 51-4139км23).
На підставі викладеного, керуючись ст.404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-
ЗАСУДИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Сахновщинського районного суду Харківської області від 15 серпня 2025 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати. 
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. 
В решті вирок суду залишити без змін. 
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Колегія суддів: 
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4