Дата документу 06.07.2026 
Справа № 334/6401/14-к
Провадження № 1-кп/334/24/26
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

06 липня 2026 року Дніпровський районний суд місті Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженню № 12014080050002400 від 19.06.2014 року за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Жанатан, Джамбульскої області, Республіки Казахстан, громадянина України, який має середню освіту, одруженого, маючого на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , згідно статті 89 КК України вважається особою, відносно якої судимості погашені 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України 

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що 18 червня 2014 року, після 20 год. 30 хв., біля зупинки громадського транспорту «Кільце Зачиняєва» по вул. Дніпропетровське шосе в м. Запоріжжі, ОСОБА_4 , маючи умисел на відкрите заволодіння чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, повалив на землю потерпілу ОСОБА_6 , вирвав з її руки жіночу сумку вартістю 500 гривень, в якій знаходились: мобільний телефон «Sony Хрегіа С2305» вартістю 2900 грн., мобільний телефон «Sony Ericson R 800І», вартістю 1500 грн. з картою пам`яті «Micro CD» 8 Гб, вартістю 115грн., сонцезахисні окуляри вартістю 110 грн. та грошові кошти на суму 120грн., а всього заволодів майном на суму 5245 гривень, після чого, втік з місця злочину.
Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у відкритому викраденні чужого майна, вчиненого повторно, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Прокурор у судовому засіданні наголошував, що згідно обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, яке мало місце 18 червня 2014 року. 
Санкцією ч.2 ст.186 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від чотирьох до шести років позбавлення волі, що згідно зі ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів. 
Станом на липень 2026 року розгляд даного кримінального провадження не завершене ухваленням вироку за об`єктивними обставинами. 
Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Виходячи з вищенаведеного, прокурор просив закрити кримінальне провадження № 12014080050002400 від 19.06.2014 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі ст.49 КК України. 
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе у скоєнні інкримінованого злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України категорично не визнав та пояснив суду, що потерпілу ОСОБА_6 він знав приблизно за пів року до подій, які відбулися 18 червня 2014 року. В той час, у нього був кіоск з ремонту мобільних телефонів, де він працював. ОСОБА_6 приходила до нього ремонтувати телефони та у них склалися дружні стосунки. 
18 червня 2014 року, він перебував на стаціонарному лікуванні у ЦРБ, яка знаходиться на Верхній Хортиці в м. Запоріжжя. ОСОБА_6 зателефонувала йому та попросила відремонтувати їй телефон. Він їй повідомив, що знаходиться у лікарні, але якщо ремонт телефону не значний, він зможе їй допомогти. У ввечері, вона приїхала до лікарні де вони зустрілися, але телефон ОСОБА_6 не привезла оскільки забула його вдома. Після чого, він провів її до зупинки Кільце Зачиняєва» та повернувся до лікарні. 
Наступного дня, до нього приїхали співробітники поліції та повідомили, що він скоїв грабіж відносно ОСОБА_6 . Після чого, його затримали. Співробітники поліції (прізвища яких він вже не пам`ятає) вчиняли відносно нього дії фізичного та морального тиску щоб він зізнався у скоєному та підписав протокол впізнання та протокол одночасного допиту. 
ОСОБА_4 наголошував, що дані обставини щодо його невинуватості, він проголошував у попередніх судах першої та апеляційної інстанції. Двічі вирок суду скасовувався з тих підстав, що суди першої інстанції брали до уваги лише покази потерпілої та не перевіряли їх з іншими доказами, яких взагалі не існує. 
ОСОБА_4 впевнений, що ОСОБА_6 його обмовила з власних міркувань та з особистих підстав.
Отже, ОСОБА_4 повністю заперечував свою причетність до відкритого викрадення належного потерпілій майна. Просив суд виправдати його. 
Заявлений потерпілою до нього цивільний позов також не визнає, оскільки жодного злочину відносно потерпілої він не вчиняв, тому не має відповідати за завдану йому шкоду.
Обвинувачений ОСОБА_4 категорично заперечував проти задоволення клопотання прокурора щодо закриття кримінального провадження відносно нього, оскільки це закриття з нереабілітуючих підстав. 

ОСОБА_4 вкотре наголошував, що він не скоював злочину щодо ОСОБА_6 та не бажає бути звільненим від покарання саме з підстав закінчення строків притягнення до відповідальності. 
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 просив суд ухвалити виправдувальний вирок та визнати ОСОБА_4 невинуватим у вчиненні інкримінованого злочину у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення за ч.2 ст. 186 КК України, яке інкриміновано обвинуваченому, скоєно саме ОСОБА_4 . 
Адвокат звертав увагу суду що, сторона обвинувачення доводить провину ОСОБА_4 завідомо недопустимими доказами, а саме: заяву потерпілої, пояснення потерпілої від 18.06.2014 року, протокол одночасного допиту від 23.06.2014 р., протокол впізнання від 21.06.2014 р., та покази потерпілої, надані нею в іншому судовому засіданні перед іншим складом суду, при цьому безпосередньо їх не дослідивши. Все це було підставою для скасування попередніх вироків суду апеляційною інстанцією. 
При ухваленні даного вироку, захисник просив суд врахувати вимоги апеляційного суду від 02.12.2015 року та 24.11.2016 року та взяти до уваги доводи ОСОБА_4 про непричетність його до скоєного злочину та не допустити порушення принципу безпосередності дослідження доказів.
Щодо клопотання прокурора про закриття кримінального провадження, захисник наголошував, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою, тому закон надає право обвинуваченому заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку з ухваленням вироку (обвинувального або виправдувального). 
Його підзахисний не визнає себе винним, оскільки не скоював злочину, за яким його обвинувачують, тому закриття провадження з нереабілітуючих підстав, буде порушенням права захист.
Просив суд ухвалити виправдовуваний вирок. 
Оцінюючи вищенаведені докази на предмет їх належності, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень ст. 85 КПК України - належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Статтею 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; порушення права особи на захист.
Недопустимими є також докази, що були отримані: після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. 
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу (допит під час досудового розслідування слідчим суддею). Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Потерпіла ОСОБА_6 у судові засідання викликалася неодноразово, проте до суду не з`явилася, причин своєї неявки суду не повідомила, заперечень чи заяв на адресу суду не направляла.
Неодноразові відкладання судових засідань викликані систематичною неявкою у судові засідання потерпілої змусили суд докладати зусиль щодо розшукання потерпілої та виклику її до суду, шляхом неодноразових доручень Запорізькому РУП ГУНП в Запорізькій області як органу досудового розслідування, провести розшукові дії (заходи), направлені на встановлення фактичного місця перебування з`ясувати причин його неявки у судові засідання та забезпечити прибуття у судове засідання.
Згідно рапорту оперуповноваженого СРЗПВ ВКП Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_6 на теперешній час перебуває у Польші. Долучитися до відеоконференції вона не може через свій робочий графік, а відволікатися від роботи вона не може. Просила суд взяти до уваги її покази, які вона надавала раніше.
Дійсно в матеріалах справи містиця заява потрпілої ОСОБА_6 , яка просила суд взяти до уваги її покази, які вона надавала на досудовому слідстві та у судових засіданнях попереднього складу, проте, у відповідності до кримінального процесуального закону потерпілий у кримінальному проваджені має не лише права, а й конкретні, визначені ст. 57 КПК України обов`язки, які згідно п. 1 ч. 1 цієї статті, перш за все, полягають в обов`язку потерпілого прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості своєчасного прибуття - завчасно повідомити про це, а також про причини неможливості прибуття. 
Відповідно до п. 2 цієї статті потерпілий також зобов`язаний не перешкоджати встановленню обставин вчинення кримінального правопорушення.
Кримінальний процесуальний закон не містить положень, які дозволяють потерпілому звернутися до суду із заявою, в якій він просить розглядати провадження без його участі в суді та враховувати раніше надані ним показання.
Згідно матеріалів справи, дане кримінальне провадження розглядалося трьома складами суду у зв`язку зі зміною складу суду. Двічі вироки суду першої інстанції були скасовані ухвалами Запорізького апеляційного суду від 02.12.2015 року та 24.11.2016 року, зокрема з тих підстав, що суди першої інстанції брали до уваги покази потерпілої, надані нею раніше, що унеможливлювало суд надати аналіз показів потерпілої з іншими доказами по справі, а також позбавило обвинуваченого задавати питання потерпілій в ході судового розгляду.
Таким чином, покази потерпілої ОСОБА_6 надані нею на стадії досудового розслідування, а також під час минулого розгляду справи іншим складом суду, не можуть бути враховані даним складом суду, оскільки ці показання не були предметом безпосереднього дослідження у теперішньому судовому процесі, а сама потерпіла судом не допитувалася, такі матеріали є недопустимими доказами в силу вимог ст. 86, 95 КПК України й не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.
Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 415 КПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.
Скасовуючи попередні вироки суду відносно ОСОБА_4 , Запорізький апеляційний суд двічі вказував на недопустимість порушення принципу безпосередності дослідження доказів, які полягали в обґрунтуванні висновків про доведення вини з посиланням на зміст заяви потерпілої про вчинення злочину, показання під час одночасного допиту.
Проте, під час судового розгляду попередніми складами суду вимоги ухвали апеляційного суду від 02.12.2015 року та 24.11.2016 року не було виконано.
Так, висновок сторони обвинувачення про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, викладених в обвинувальному акті та попередніх вироках суду, зроблено виходячи з заяви потерпілої про злочин, показань потерпілої в судовому засіданні від 15.09.2016 року, її пояснень під час одночасного допиту, впізнання потерпілою обвинуваченого ОСОБА_4 , як особи, що скоїла грабіж по відношенню до неї, пояснень потерпілої стосовно вилученої під час огляду місця події кофти ОСОБА_4 . 
Разом з тим, усі вчинені процесуальні дії, зокрема одночасний допит, впізнання потерпілою обвинуваченого, огляду місця події та вилучення речового доказу, зібрані з грубими порушеннями КПК щодо зібрання доказів. 
В матеріалах справи відсутні процесуальні документи, як доказ, яким можливо встановити доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Суд не приймає до уваги як доказ доведеності вини ОСОБА_4 його показання щодо визнання ним вини, надані ним під час досудового розслідування, оскільки вони також зібрані з порушенням норм КПК, зокрема щодо роз`яснення прав обвинуваченому після затримання та перед проведенням слідчих дій. 
Також, під час нинішнього судового слідства, суду не було надано належних доказів щодо спростування показів обвинуваченого ОСОБА_4 та його доводів щодо обставин подій, які відбулися 18 червня 2014 року. 
Отже, аналіз досліджених під час судового розгляду доказів, дозволяє суду зробити висновок, що зазначені докази не підтверджують існування обставин, які викладені у формулюванні обвинувачення, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та мають значення для кримінального провадження, а тому суд визнає ці докази неналежними. 
У відповідності до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ч.2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ст. 337 КПК України, суд зобов`язаний проводити судовий розгляд лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту.
Згідно з вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини, ст. 62 Конституції України, ст.17 КПК України кожна людина має право на справедливий розгляд справи, не може бути піддана кримінальному покаранню поки не буде визнана винним в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.
Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).
Аналіз сукупності вищезазначених доказів, наданих стороною обвинувачення дозволяє суду зробити висновок про те, що зазначені докази, в силу їх неналежності, не містять сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які б доводили винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.
Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст. 373 КПК України - виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Аналіз наведених обставин дозволяє суду зробити висновок про те, що органом досудового розслідування не здобуто належних та допустимих доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та стороною обвинувачення не надано, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність визнання невинуватим ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину з підстав недоведеності вчинення обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення та про необхідність у зв`язку з цим ухвалення виправдувального вироку.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 373, 374,375,376 КПК України суд

УХВАЛИВ:
Клопотання прокурора про закриття кримінального провадження № 12014080050002400 від 19.06.2014 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі п.1 ч.1 ст. 49 КК України – залишити без задоволення.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та виправдати його у зв`язку з недоведеністю його вини у скоєному. 
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 - залишити без розгляду.
Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя:  ОСОБА_1