ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" травня 2026 р. Справа№ 910/11979/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Ткаченка Б.О.
суддів: Гаврилюка О.М. 
Суліма В.В. 

за участю секретаря судового засідання Мовчан А.Б.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 28.05.2026:

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фонду державного майна України 
на рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2025 
у справі №910/11979/24 (суддя - Васильченко Т.В.)
за позовом Фонду державного майна України
до 1) Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси"
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Персевбуд" 
3) Товарної біржі "Універсальна товарно-сировинна біржа"
про визнання недійсним договору, визнання недійсними аукціонів та витребування нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог
Фонд державного майна України (далі - позивач, Фонд, скаржник) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" (далі - відповідач-1, Підприємство) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Персевбуд" (далі - відповідач-2, ТОВ "Персевбуд") та до Товарної біржі "Універсальна товарно-сировинна біржа" (далі - відповідач-3, Біржа) про:
- визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, укладеного між Державним підприємством Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Персевбуд", на підставі якого було відчужено державне нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі, загальною площею 3760,4 кв. м (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1628810280000).
- визнання недійсним повторного аукціону, проведеного 27 липня 2018 року товарною біржею "Універсальна товарно-сировинна біржа", за адресою: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 51, оф. 11 з продажу державного майна, що обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ- Ресурси", а саме лоту № I - нежитлова будівля виробничих майстерень із підсобними приміщеннями (Літ. 2Г) загальною площею 1025 квадратних метрів, інвентарний № 10300027, розташованих за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8, та оформленого протоколом № 1.
- визнання недійсним повторного аукціону, проведеного 27 липня 2018 року товарною біржею "Універсальна товарно-сировинна біржа", за адресою: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 51, оф. 11, з продажу державного майна, що обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ- Ресурси", а саме лоту № 2 - нежитлових будівель виробничої бази (Літ. 2А, 2Б, 2В, 2Д, 2€, 2Ж, 23) загальною площею 2735,4 квадратних метрів, інвентарний № 10300026, розташованих за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8, та оформленого протоколом № 2.
- витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "Персевбуд" (01103, м. Київ, Військовий проїзд, буд. 8, код ЄДРПОУ 42174679) на користь Держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, код ЄДРПОУ 00032945) нежитлові будівлі загальною площею 3760,4 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, буд. 8 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1628810280000) та складаються з наступних об?єктів нерухомості:
- під літерою " 2А" - нежитлова будівля загальною площею 297,8 кв.м (група приміщень № 1);
- під літерою " 2Б" - нежитлова будівля загальною площею 772,9 кв.м (група приміщень № 1-10);
- під літерою " 2В" - нежитлова будівля загальною площею 1196,6 кв.м (група приміщень № 1-9);
- під літерою " 2Г" - нежитлова будівля загальною площею 1025,0 кв.м (група приміщень № 1-8);
- під літерою " 2Д" - нежитлова будівля загальною площею 15,6 кв.м (група приміщень № 1);
- під літерою " 2Є" - нежитлова будівля загальною площею 137,0 кв.м (група приміщень № 1-2);
- під літерою " 2Ж" - нежитлова будівля загальною площею 78,8 кв.м (група приміщень № 1-4);
- під літерою " 23" - нежитлова будівля загальною площею 236,7 кв.м (група приміщень № 1).
Звертаючись до суду з даним позовом Фонд державного майна України наголошує на тому, що спірний об`єкт нерухомого майна вибув із власності держави поза волею, оскільки рішення Фонду державного майна України про надання погодження на відчуження нерухомого майна, на підставі якого було видано наказ МВС України від 08.06.2018 №490 "Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС", ґрунтувалися на підробленому листі ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 № 37067/10/26-15-17-02-40, а відтак відчуження державного нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі, загальною площею 3760,4 кв.м. за ціною 18 999 840,00 грн. було здійснено з порушенням вимог Порядку №803.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.05.2025 у справі №910/11979/24 у позовні відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що вимоги про визнання недійсними відкритих торгів (аукціону) із використанням електронної торгової системи для проведення електронного аукціону, що відбулися 27.07.2018, не є ефективним та належним способом захисту прав у межах спірних правовідносин, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Водночас суд першої інстанції вказав, що обставини, на які посилається позивач (реалізація майна державного підприємства, уповноваженого управляти державним майном, відбулася з порушенням процедури відчуження, а саме рішення та наказ ґрунтувалися на підробленому листі податкового органу) стосуються передусім законності та правомірності дій посадової особи (ДП МВС "Інформ-Ресурси"), на яку держава, в тому числі, поклала обов`язок реалізації майна державного підприємства.
З огляду на викладене, здійснивши дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, що стосуються предмета спору з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених Господарським процесуальним кодексом України, враховуючи положення Цивільного кодексу України, Конституції України, Конвенції з прав людини і основоположних свобод та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Фонд державного майна України звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить апеляційну скаргу Фонду державного майна України задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2025 у справі №910/11979/24 скасувати, та прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача на користь Фонду державного майна України судові витрати. 
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що внаслідок неправомірних дій директора ДП МВС України "Інформ-Ресурси" Бабаєва Ю.А., шляхом надання підробленої згоди ГУ ДФС у м. Києві у листі від 16.11.2017 №37067/10/26-15-17-02-40, державне майно було відчужене відповідно до Порядку №803 за значно заниженою ціною, і оскільки "згода" ГУ ДФС у м. Києві у листі від 16.11.2017 №37067/10/26-15-17-02-40 була фіктивною, позивач вважає, що відповідне майно могло бути відчужене лише у відповідності до вимог Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", а відтак держава не отримала коштів за продаж свого майна.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 
12.11.2025 через відділ документального забезпечення суду від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням вимог процесуального права, у межах заявлених вимог і на підставі належних доказів. Апелянт не довів наявності жодного порушення, яке могло б вплинути на законність чи обґрунтованість рішення суду. Наведені у скарзі аргументи фактично зводяться до незгоди зі встановленими судом фактичними обставинами, що саме по собі не є підставою для скасування рішення.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті 
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Ткаченко Б.О.(головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Сулім В.В., Гаврилюк О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2025 у справі №910/11979/24 - залишено без руху, роз`яснено право на усунення недоліків апеляційної скарги. 
24.10.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду від Фонду державного майна України надійшла заява про усунення недоліків із доказами сплати судового збору, до якої долучено квитанцію про сплату судового збору, з якої вбачається, що апелянтом сплачено судовий збір у визначеному судом розмірі.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 27.10.2025, для розгляду апеляційної скарги Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2025 у справі №910/11979/24 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 прийнято апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2025 у справі №910/11979/24 до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2025 у справі №910/11979/24. Призначено до розгляду в судовому засіданні апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2025 у справі №910/11979/24. Судове засідання відбудеться 18.12.2025. Витребувано невідкладно матеріали справи №910/11979/24 з суду першої інстанції.
Розгляд справи неодноразово відкладався.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 Розгляд апеляційної скарги Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2025 у справі №910/11979/24 призначити на 28.05.2026

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
Представники позивача та відповідача-2 з`явилися в судове засідання 28.05.2026 та надали свої пояснення по суті апеляційної скарги. 
Інші учасники апеляційного провадження не з`явилися в судове засідання 28.05.2026, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21.07.2008 року №347 засновано на державній власності Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" (далі - ДП МВС України "Інформ-Ресурси", підприємство), яке належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) від 19.09.2008 № 495 (зі змінами, внесеними згідно наказу МВС України від 31.08.2018 №726) затверджено Статут ДП МВС України "Інформ-Ресурси" (далі - Статут).
Відповідно до підпунктів 3.2, 3.5 пункту 3 Статуту за організаційно-правовою формою підприємство є державним підприємством. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном виключно у порядку та на умовах, передбачених чинним законодавством України, цим Статутом з урахуванням обмежень, встановлених нормативними та розпорядчими документами Органу управління (МВС).
Наказом МВС України від 02.06.2016 року №415 на баланс ДП МВС України "Інформ-Ресурси" передано базу ДП "БУ ГУ МВС України у м. Києві" (інв. №10300026), а також будівлю виробничих майстерень із підсобними приміщеннями (інв. №10300027), які знаходяться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8.
Механізм та способи відчуження об`єктів державної власності врегульовано Порядком відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року №803 (далі - Порядок №803).
22.09.2017 ДП МВС "Інформ-Ресурси" звернулося до МВС України з листом №610, з ініціативою щодо відчуження державного нерухомого майна за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, що перебувало на балансі підприємства, відповідно до Порядку № 803, та надало документи, передбачені пунктом 7 Порядку.
Водночас, у зв`язку з наявністю у ДП МВС України "Інформ-Ресурси" податкової заборгованості, відповідно до положень глави 9 Податкового кодексу України та наказу Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 №572 "Про затвердження Порядку застосування податкової застави органами доходів і зборів", податковим керуючим ГУ ДФС у місті Києві Сокольвак Н.М. на підставі рішення заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві Брицької Л.Є. 19.10.2017 складено акт опису від №1/26-15-17-02-17 зазначеного нерухомого майна.
Листом від 04.12.2017 №768 ДП МВС України "Інформ-Ресурси" повідомило МВС України відомості про факт обтяження нерухомого майна податковою заставою.
МВС України листом від 08.12.20217 № 17957/05/25-2017 надіслало Фонду доопрацьований пакет документів, передбачений пунктом 7 Порядку №803, а також інформацію про обтяження нерухомого майна податковою заставою.
У відповідь на зазначений лист, Фонд листом від 01.02.2018 № 10-24-2259 відмовив у наданні погодження на відчуження зазначеного нерухомого майна через, у тому числі, відсутності згоди контролюючого органу (ГУ ДФС у м. Києві) на самостійну реалізацію запропонованого до відчуження майна, яке перебуває у податковій заставі.
У подальшому, листами від 13.11.2017 №717 та від 10.01.2018 №21 ДП МВС України "Інформ-Ресурси" зверталося до заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві Брицької Л.Є. стосовно надання згоди на відчуження об`єктів нерухомого майна за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8, які перебувають у податковій заставі.
Листами від 16.11.2017 вих. №37067/10/26-15-17-02-40 та від 19.01.2018 №2321/10/26-15-17-02-39 ГУ ДФС у м. Києві повідомляло ДП МВС України "Інформ-Ресурси" про відсутність підстав для надання згоди на відчуження зазначеного нерухомого майна.
У подальшому, ДП МВС України Інформ-Ресурси" листом від 25.01.2018 №56 зверталося до заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві Брицької Л.Є. стосовно зняття податкової застави з об`єктів нерухомого майна за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8.
Листом від 02.02.2018 №4883/10/26-15-17-02-39 ГУ ДФС у м. Києві повідомило ДП МВС України "Інформ-Ресурси" про те, що питання стосовно зняття податкової застави із зазначених об`єктів нерухомого майна буде розглянуто після настання обставин, передбачених ст. 93 Податкового кодексу України.
Листом від 07.03.2018 №152 ДП МВС України "Інформ-Ресурси" надіслало на адресу МВС України лист ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 №37067/10/26-15-17-02-40 (за підписом заступника начальника Брицької Л.С.) щодо надання зазначеним податковим органом згоди на самостійну реалізацію ДП МВС України "Інформ-Ресурси" нерухомого майна за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8.
МВС України зазначений лист надіслало до Фонду державного майна України супровідним листом від 16.03.2018 №3441/05/25-2018.
Фонд державного майна України листом від 30.05.2018 №10-24-10577 надано погодження на відчуження нерухомого майна за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8.
Відтак, відповідно до вимог Порядку №803 та враховуючи зазначене погодження Фонду державного майна України, МВС України, як уповноважений орган управління об`єктами державної власності, наказом від 08.06.2018 №490 "Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС" надало ДП МВС України "Інформ-Ресурси" згоду на відчуження нерухомого майна, що перебувало на балансі підприємства та розташовано за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8.
12.06.2018 між ДП МВС України "Інформ-Ресурси", в особі директора Бабаєва Ю.А. (далі - замовник) та Товарною біржею "Універсальна товарно-сировинна біржа" в особі генерального директора Тараторіна Ю.М. (далі - виконавець) було укладено договір №59/0618 про надання послуг по організації продажу державного майна, за умовами пункту 1 якого замовник доручає, а виконавець бере на себе обов`язок надати послуги з організації та проведення аукціону з продажу державного майна, що обліковується на балансі замовника, а саме: лот №1: нежитлова будівля виробничих майстерень із підсобними приміщеннями (Літ. 2Г), загальною площею 1025 кв.м., інвентарний №10300027, та лоту №2: нежитлові будівлі виробничої бази (Літ. 2А, 2Б, 2В, 2Д, 2Є, 2Ж,2З) загальною площею 2735,4 кв.м., інвентарний №10300026, розташованих за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8.
Відповідно до пункту 1.3 договору початкова вартість майна визначена суб`єктом оціночної діяльності - ФОП Климентьєв Олександр Анатолійович (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №908/15, виданий Фондом державного майна України 24.11.2015 року) та складає: лот №1 - 5055300,00 грн (п`ять мільйонів п`ятдесят п`ять тисяч триста гривень 00 коп.), без урахування ПДВ; лот №2 - 10777900,00 грн (десять мільйонів сімсот сімдесят сім тисяч дев`ятсот гривень 00 коп.), без урахування ПДВ.
27.07.2018 за результатами аукціону по лоту №1 було складено Протокол №1 проведення повторного аукціону з продажу державного майна, що обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" (далі - Протокол №1), за умовами якого переможцем аукціону визначено ТОВ "Персевбуд" (ЄДРПОУ: 42174679) з пропозицією придбати лот №1 за 5560830,00 грн, без урахування ПДВ. Ціна продажу лота №1 з урахуванням ПДВ: 6066360,00 грн (шість мільйонів шістдесят шість тисяч триста шістдесят).
Також, 27.07.2018 за результатами аукціону по лоту №2 було складено Протокол №2 проведення повторного аукціону з продажу державного майна, що обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" (далі - Протокол №2), за умовами якого переможцем аукціону визначено ТОВ "Персевбуд" (ЄДРПОУ: 42174679) з пропозицію придбати лот №2 за 11855690,00 грн, без урахування ПДВ. Ціна продажу лота №2 з урахуванням ПДВ: 12933480,00 грн (дванадцять мільйонів дев`ятсот тридцять три тисячі чотириста вісімдесят).
28.08.2018, за результатами аукціонів, проведених відповідно до Порядку №803, між ДП МВС України "Інформ-Ресурси", як продавцем, та ТОВ "Персевбуд", як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №2081 (далі - договір купівлі-продажу), за умовами пункту 1.1 якого продавець передає нерухоме майно, вказане в п. 1.2 цього договору у власність покупця, а покупець приймає зазначене майно і сплачує за нього обумовлену грошову суму у розмірі та в порядку, передбаченому цим договором.
Відповідно до пункту 1.2 договору купівлі-продажу предметом купівлі-продажу за цим договором є наступне нерухоме майно: нежитлові будівлі, загальною площею 3760,4 (три тисячі сімсот шістдесят цілих і чотири десятих) квадратних метра, що знаходяться за адресою: місто Київ, проїзд Військовий, будинок 8 (вісім), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1628810280000, надалі за текстом - нерухоме майно.
За умовами підпункту 1.2.1 договору купівлі-продажу нерухоме майно складається з таких об`єктів нерухомості: під літерою " 2А" - нежитлова будівля загальною площею 297,8 кв.м. (група приміщень №1); під літерою " 2Б" - нежитлова будівля загальною площею 772,9 кв.м. (група приміщень №1-10); під літерою " 2В" - нежитлова будівля загальною площею 1196,6 кв.м (група приміщень №1-9); під літерою " 2Г" - нежитлова будівля загальною площею 1025 кв.м (група приміщень №1-8); під літерою " 2Д" - нежитлова будівля загальною площею 15,6 кв.м (група приміщень №1); під літерою " 2Є" - нежитлова будівля загальною площею 137 кв.м (група приміщень №1-2); під літерою " 2Ж" - нежитлова будівля загальною площею 78,8 кв.м (група приміщень №1-4); під літерою " 2З" - нежитлова будівля загальною площею 236,7 кв.м (група приміщень №1).
Продавець свідчить, що відчужене нерухоме майно до цього часу нікому іншому не продане, не подароване, іншим способом не відчужене, не заставлене, під забороною відчуження/арештом не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб, в тому числі за договорами оренди, найму або лізингу), як в межах, так і за межами України немає, сервітути відносно нього не встановлені, нерухоме майно знаходиться у стані, яке є повністю придатним для використання його за цільовим призначенням (пункт 1.3 договору купівлі-продажу).
Згідно пункту 2.1 договору купівлі-продажу продаж нерухомого майна вчиняється за ціною 18999840,00 грн (вісімнадцять мільйонів дев`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сорок гривень 00 коп.), в тому числі ПДВ (20%) - 3166640,00 грн (три мільйони сто шістдесят шість тисяч шістсот сорок гривень 00 коп.).
Пунктом 2.2 договору купівлі-продажу встановлено, що грошові кошти у сумі, визначеній у пункті 2.1 цього договору, будуть сплачені покупцем продавцю протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання договору.
Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками сторін та нотаріального посвідчення (пункту 5.1 договору купівлі-продажу).
Як вбачається із заяв по суті спору і не заперечується сторонами у даній справі, відповідач-2 (ТОВ "Персевбуд") на виконання умов договору купівлі-продажу нерухомого майна №2081 від 28.08.2018 сплатив на користь ДП МВС України "Інформ-Ресурси" грошові кошти за нежитлові приміщення у розмірі 18999840,00 грн, у тому числі ПДВ.
Відповідно до пункту 18 Порядку №803 кошти, що надійшли від продажу державного майна, спрямовуються відповідно до вимог законодавства, за наявності у підприємства заборгованості з виплати заробітної плати - в першу чергу на цільове погашення такої заборгованості, а також на погашення заборгованості за податками і зборами (обов`язковими платежами) до бюджетів та державних цільових фондів, пов`язаних із заробітною платою, та інших. Суб`єкти господарювання зобов`язані подати суб`єкту управління, Фонду державного майна протягом 30 календарних днів з моменту реалізації майна звіт за результатами відчуження та використання зазначених коштів згідно з додатком 3.
Як зазначає позивач у позові, ДП МВС України "Інформ-Ресурси" всупереч вимогам пункту 18 Порядку №803 отримані кошти від відчуження державного нерухомого майна не спрямувало на погашення заборгованості за податками і зборами (обов`язковими платежами) до бюджетів, а уклало сумнівні договори з суб`єктами господарювання про надання послуг.
У акті приймання-передачі єдиного майнового комплексу ДП МВС України "Інформ-Ресурси" встановлено, що 12.10.2018 наказом Міністерства внутрішніх справ України №831 прийнято рішення про припинення ДП МВС України "Інформ- Ресурси".
З матеріалів справи вбачається, що листом від 16.11.2021 №01-012/35260 Національне антикорупційне бюро України повідомило МВС України про те, що в провадженні підрозділу детективів НАБУ перебуває кримінальне провадження, в ході розслідування якого встановлено, що відчуження об`єктів державної власності було здійснено протиправно та всупереч вимогам Порядку №803.
Так, відповідно до висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №42019000000000780 від 15.12.2020 №20850- 20853/20-32 підпис у листі ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 №37067/10/26-15-17-02-40 (за підписом заступника начальника Брицької Л.Є. ) щодо нібито надання зазначеним податковим органом згоди на самостійну реалізацію ДП МВС України "Інформ-Ресурси" нерухомого майна, виконано не Брицькою Л.Є. , а іншою особою.
Відтак, позивач наголошує, що директор ДП МВС України "Інформ-Ресурси" Бабаєв Ю.А., ввівши в оману службових осіб ФДМ України та МВС України, безпідставно отримав погодження на відчуження державного майна України у формі листа ФДМ України від 30.05.2018 №10-24-10577, а також згоду МВС на відчуження зазначеного нерухомого майна у формі наказу МВС від 08.06.2018 №490. Таким чином, оскільки рішення Фонду державного майна України про надання погодження на відчуження нерухомого майна, на підставі якого було видано наказ МВС України від 08.06.2018 №490 "Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС", ґрунтувалося на підробленому листі ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 № 37067/10/26-15-17-02-40, відчуження державного нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі, загальною площею 3760,4 кв.м. за ціною 18999840,00 грн. було здійснено з порушенням вимог Порядку №803 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
При цьому, органом досудового розслідування на підставі висновку експертів за результатами проведення судово-будівельної експертизи у кримінальному провадженні №42019000000000780 від 23.02.2021 №33160/20-42 встановлено, що звіт про оцінку майна, виготовлений суб`єктом оціночної діяльності, має суттєві недоліки, що вплинули на їх достовірність, а відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 09.09.2021 №09/09-21 ринкова вартість об`єктів нерухомого майна на Військовому проїзді, 8 у м. Києві станом на 28.08.2018 становила 33517000,00 грн, таким чином держава внаслідок відчуження спірного майна недоотримала грошові кошти у сумі 17683800,00 грн.
15.02.2022 МВС України наказом №134, з урахуванням вищезазначеної інформації, отриманої від Національного антикорупційного бюро України, скасувало наказ МВС від 08.06.2018 №490 "Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС".
16.11.2021 Національне антикорупційне бюро України (далі - НАБУ) звернулося до МВС України з листом №01-012/35280, в якому з огляду на встановлені в межах кримінального провадження №42019000000000780 обставини, пропонувало МВС України розглянути можливість звернення до суду із позовом щодо визнання аукціонів з продажу нерухомого майна, а також договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, укладеного між ТОВ "Персевбуд" і ДП МВС України недійсними.
Міністерство внутрішніх справ України та Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" звернулись до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Персевбуд" (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) про: визнання недійним повторного аукціону, проведеного 27.07.2018 Товарною біржею "Універсальна товарно-сировинна біржа", за адресою: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 51, оф. 11, з продажу державного майна, що обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси", а саме лоту № 1 - нежитлова будівля виробничих майстерень із підсобними приміщеннями (Літ. 2Г) загальною площею 1025 кв.м, інвентарний № 10300027, розташованих за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8, та оформленого протоколом № 1; визнання недійним повторного аукціону, проведеного 27.07.2018 Товарною біржею "Універсальна товарно-сировинна біржа", за адресою: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 51, оф. 11, з продажу державного майна, що обліковується на балансі Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси", а саме лоту № 2 - нежитлових будівель виробничої бази (Літ. 2А, 2Б, 2В, 2Д, 2Є, 2Ж, 2З) загальною площею 2 735,4 кв.м, інвентарний № 10300026, розташованих за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8, та оформленого протоколом № 2; визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, укладеного між Державним підприємством Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Персевбуд", на підставі якого було відчужено державне нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі загальною площею 3 760,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1628810280000).
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/75/23, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.
З матеріалів даної справи вбачається, що 01.03.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Персевбуд" звернулося до Фонду державного майна України з листом №0103/1, в якому зазначило, що службовим особам ТОВ "Персевбуд" обставини встановлені в межах кримінального провадження №42019000000000780 були невідомі, фактично службові особи товариства також були введені в оману керівництвом ДП МВС України "Інформ-Ресурси", що на цей час тягне за собою негативні наслідки, у тому числі, матеріального та репутаційного характеру, тому за ініціативою представників ТОВ "Персевбуд" експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз проведено комісійну оціночно-будівельну та оціночно-земельну експертизу, відповідно до висновку якої за №19041/19042/23-42 від 07.07.2023, у тому числі, встановлено, що діапазон ринкової вартості об`єкта нерухомості - нежитлових будівель загальною площею з 760,4 кв.м., які розташовані на земельній ділянці площею 12 563,67 кв.м. за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8 (обліковий номер земельної ділянки 82:244:0116), та складаються з нежитлових приміщень - літ. " 2А", загальною площею 297,8 кв.м., літ. " 2Б", загальною площею 772,9 кв.м., ліг. " 2В", загальною площею 1 196,6 кв.м., літ. " 2Д", загальною площею 15,6 кв.м., літ. " 2€", загальною площею 137,0 кв.м., літ. " 2Ж", загальною площею 78,8 кв.м., літ. " 23", загальною площею 236,7 кв.м. та нежитлової будівлі літ. " 2Г", загальною площею 1025,0 кв.м., станом на 28.08.2018, складають 18851600 - 33477446 грн з ПДВ, що свідчить, що нерухоме майно було придбане товариством за ринковою ціною.
Однак, з огляду на державницьку позицію, яку займає керівництво ТОВ "Персевбуд", а також для врегулювання наявних спірних питань щодо вартості придбаного майна, пропонувало розглянути можливість їх вирішення, а саме ТОВ "Персевбуд" готове розглянути за погодженням з Фондом державного майна України, який на цей час є розпорядником майна ДП МВС України "Інформ-Ресурси", можливість доплати до державного бюджету або на рахунок державної установи визначеної Фондом або Міністерством внутрішніх справ України, суми, що складає різницю між витратами товариства на придбання спірного нерухомого майна, а також граничною сумою ринкової вартості об`єктів нерухомості, визначеної згідно з висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №19041/19042/23-42 від 07.07.2023 за результатами проведення комісійної судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи.
У відповідь на лист ТОВ "Персевбуд" №0103/1 від 01.03.2024, Фонд державного майна України направив лист №10-24-26831 від 02.10.2024, у якому повідомив, що Порядком №803 не передбачено процедури доплати грошових коштів за придбане державне майно, а Фонд здійснюючи свою діяльність у межах чинного законодавства, не наділений повноваженнями на вчинення дій, пов`язаних із доплатою грошових коштів за придбане відповідно до Порядку №803 майно.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №910/75/23 залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2024 та постановою Верховного Суду від 23.04.2024, у задоволені позову відмовлено.
Звертаючись до суду з даним позовом Фонд державного майна України наголошує на тому, що спірний об`єкт нерухомого майна вибув із власності держави поза волею, оскільки рішення Фонду державного майна України про надання погодження на відчуження нерухомого майна, на підставі якого було видано наказ МВС України від 08.06.2018 №490 "Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС", ґрунтувалися на підробленому листі ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 № 37067/10/26-15-17-02-40, а відтак відчуження державного нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі, загальною площею 3760,4 кв.м. за ціною 18999840,00 грн. було здійснено з порушенням вимог Порядку №803.
До того ж внаслідок відчуження державного нерухомого майна державою недоотримано грошових коштів у сумі 17683800,00 грн.
У свою чергу відповідач-2 проти позову заперечив та вказав, що зі змісту позову та долучених доказів не вбачається яким чином порушено права Фонду державного майна України за захистом якого він звернувся до господарського суду та наголошує, що ТОВ "Персевбуд" є добросовісним набувачем спірного об`єкта нерухомості і на момент придбання його ціна була визначена звітом про оцінку нерухомого майна у відповідності до Порядку №803. Разом з тим, відповідач-2 зауважив на тому, що він не є належним відповідачем у даній справі, оскільки з форми та змісту позову не вбачається, яку саме вимогу до нього було пред`явлено, а вимоги про визнання недійсними повторних аукціонів взагалі не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. Крім того, зауважив, що звертатися з позовом на захист права власності на майно, яке належить підприємству чи іншій юридичній особі на праві господарського відання, вправі не держава, а таке підприємство чи інша юридична особа, натомість держава як засновник державного підприємства, іншої юридичної особи може впливати на такий захист шляхом впливу на виконавчий орган підприємства, іншої юридичної особи (аж до зміни складу виконавчого органу, якщо той не здійснює захист прав державного підприємства, іншої юридичної особи або робить це незадовільно), держава є неналежним позивачем за вимогою про витребування майна, яке належить або належало державній установі на праві господарського відання. При цьому держава також не вправі звертатися з позовом на захист інтересів держави в особі державної установи, у даному випадку, право та інтерес Фонду державного майна України в рамках спірних правовідносин не порушено, позивачем не доведено виключність випадку, який би надавав останньому права втручатися в господарську діяльність державного підприємства, або ж в діяльність органів, які здійснюють управління спірним майном.

Межі, мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частина 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України визначає, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Водночас, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
У рішенні від 22.12.2009 у справі "Безимянная проти Росії" (заява №21851/03) ЄСПЛ наголосив, що "погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту".
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно пункт 3 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (ч. 1 ст. 4 ГПК України).
Частинами 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
За умовами частини 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Також господарські суди розглядають справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.
Статтею 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) спори щодо приватизації державного або комунального майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, крім випадків, коли сторони погодили передачу таких спорів на вирішення міжнародному комерційному арбітражу відповідно до частини дванадцятої статті 26 цього Закону.
За змістом пункту 22, 23 частини 1 статті 1 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) приватизація державного або комунального майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями; припинення приватизації - рішення органу приватизації про припинення вчинення будь-яких дій, спрямованих на приватизацію (продаж) об`єкта приватизації.
Згідно із частиною 1 статті 3 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) законодавство України про приватизацію складається з цього Закону, інших законодавчих актів. Галузеві особливості приватизації об`єктів державної власності можуть встановлюватися виключно законами.
Спори щодо приватизації державного (або комунального) майна виникають у зв`язку з його відчуженням, зміною чи припиненням правомочностей держави на таке майно та виникненням відповідного обсягу прав у суб`єктів права приватної власності. За загальним правилом спори щодо приватизації державного майна належать до господарської юрисдикції незалежно від суб`єктного складу сторін спору щодо відчуження майна - як юридичних так і фізичних осіб.
Тож при визначенні юрисдикції цієї справи слід виходити з характеру та змісту спірних правовідносин, у межах яких і за захистом яких звернувся позивач.
Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до суду у межах правовідносин щодо відчуження державного майна на аукціоні, стверджуючи про незаконність такого відчуження, як такого, що проведено всупереч та з порушенням нормативно передбаченої для відчуження майна процедури.
Правова природа процедури реалізації майна на аукціоні полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно до покупця, як учасника аукціону, та складанні за результатами його проведення відповідних протоколів.
З аналізу частини 1 статті 650, частини 1 статті 655 та частини 4 статті 656 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що процедура набуття майна на аукціонах (публічних торгах) є різновидом підстав набуття права власності і передує укладенню договору купівлі-продажу.
Згідно із частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Приписами частини 1 статті 658 Цивільного кодексу України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.
Отже, набуття майна за результатами аукціону є ключовою передумовою для укладення договору-купівлі продажу, в конкретному випадку може слугувати особливим різновидом договору купівлі-продажу.
Стаття 20 Господарського процесуального кодексу України передбачає перелік справ, що підвідомчі господарським судам, до якого в контексті позовних вимог, відповідно до пункту 1 частини 1 цієї статті відносяться справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Отже, юрисдикційність справ про оскарження аукціонів визначається з огляду на склад сторін правочину. 
Якщо набувачем (переможцем аукціону / електронних торгів) є фізична особа, справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Схожа правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №725/3212/16-ц (провадження №14-3цс18).
У даному випадку, набувачем майна (переможцем) є юридична особа - ТОВ "Персевбуд", яка є відповідачем-2 у даній справі і, оскільки спір щодо визнання недійсними повторних аукціонів безпосередньо стосується прав і обов`язків останнього, то заявлені вимоги підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.
Слід наголосити, що в основі такого спору лежить питання щодо права власності на майно та його законного набуття. 
Держава, виступаючи продавцем і власником відповідного об`єкта, оспорює право покупця на набуття майна, таким чином, за своєю правовою природою спір стосується захисту цивільного права, невизнаного та оспорюваного, що підтверджує приватноправовий характер правовідносин.
Положення ж статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначають публічно-правовий спір як такий, що виникає у зв`язку з реалізацією владних управлінських функцій суб`єктом владних повноважень. 
У випадку проведення аукціону з продажу державного майна Фонд державного майна України не виконує управлінських чи контрольних повноважень, а діє від імені власника, відповідно, держава, у даному випадку, реалізує свої правомочності власника, а не функції публічної влади.
Отже, з урахуванням характеру спірних правовідносин, спір у цій справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а тому суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі в частині вимог про визнання недійсними повторних аукціонів з продажу спірного державного майна.
Предметом позову в цій справі є вимоги Фонду державного майна України до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси", Товариства з обмеженою відповідальністю "Персевбуд" та до Товарної біржі "Універсальна товарно-сировинна біржа" про визнання недійсним договору, визнання недійсним аукціонів та витребування нерухомого майна.
Підставою позовних вимог є недійсність, на думку позивача, договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, укладеного між Державним підприємством Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Персевбуд", оскільки при його вчиненні порушено вимоги нормативних актів, так як спірний об`єкт нерухомого майна вибув із власності держави на підставі рішення Фонду державного майна України про надання погодження на відчуження нерухомого майна, на підставі якого було видано наказ МВС України від 08.06.2018 №490 "Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС", яке ґрунтувалося на підробленому листі ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 № 37067/10/26-15-17-02-40.
З аналізу змісту позовної заяви та відповіді на відзив позивача, вбачається, що головним предметом судового розгляду є право власності на спірне майно, яке було відчужено внаслідок, як зауважує позивач, протиправних дій посадових осіб Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси".
У разі задоволення позову такі обставини тягнуть за собою визнання недійсності правочину та результатів аукціону, які стали підставою набуття майна іншою особою, таким чином, заявлені вимоги безпосередньо спрямовані на відновлення порушеного речового права держави та повернення майна у її володіння.
Частинами першою, другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно зі статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес) і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).
Частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17.
Підставою звернення позивача до суду із цим позовом є порушення вимог законодавства України при відчуженні державного нерухомого майна, яке полягає в отриманні погодження уповноважених органів на підставі підробленого документа.
Зважаючи на викладене, а також враховуючи, що оспорюваний правочин щодо відчуження державного нерухомого майна суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, позивач вважає наявними підстави, відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, зокрема, для визнання недійсними повторних аукціонів, а також для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, укладеного за наслідком проведення цих торгів.
Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажі майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, до покупця - учасника прилюдних торгів. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 Цивільного кодексу України вбачається, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 42 - 44), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 7.4) та від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 45 - 47).
Відтак торги є правочином. Якщо вони завершуються оформленням договору купівлі-продажу, то оскаржити можна договір, а вимоги про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону не є належними та ефективними способами захисту.
Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20.
У свою чергу, обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2022 у справі №910/12525/20).
У даному випадку, судом першої інстанції вірно встановлено та перевірено колегією суддів, що за результатами повторних аукціонів, проведених 27.07.2018 Товарною біржею "Універсальна товарно-сировинна біржа", що оформлені протоколами №1 та №2 від 27.07.2018, між ДП МВС України "Інформ-Ресурси" та ТОВ "Персевбуд" 28.08.2018 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого було відчужено державне нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі загальною площею 3760,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1628810280000).
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів цлком погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги про визнання недійсними відкритих торгів (аукціону) із використанням електронної торгової системи для проведення електронного аукціону, що відбулися 27.07.2018, не є ефективним та належним способом захисту прав у межах спірних правовідносин, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог у частині визнання Договору купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого було відчужено державне нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі загальною площею 3760,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1628810280000) та витребування нерухомого майна, колегія суддів цілком не погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Фонд забезпечує, зокрема, захист майнових прав держави на території України відповідно до законодавства.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 5 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Кабінет Міністрів України передбачено, що здійснюючи управління об`єктами державної власності, визначає порядок відчуження об`єктів державної власності.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14.10.2022 № 910-р «Деякі питання управління об`єктами державної власності» єдиний майновий комплекс Державного підприємства внутрішніх справ України «Інформ- Ресурси» (код ЄДРПОУ 32248749) було передано зі сфери управління Міністерства внутрішніх справ України до сфери управління Фонду.
З метою виконання вищезазначеного розпорядження 02.08.2023 було підписано акт приймання-передачі єдиного майнового комплексу Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ «Інформ-Ресурси» до сфери управління Фонду.
Частинами 2, 3 статті 73 ГК України встановлено, що орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.
Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.
Частинами 1-3 статті 74 ГК України встановлено, що державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу.
Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.
Статутний капітал державного комерційного підприємства утворюється уповноваженим органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу державного комерційного підприємства встановлюється зазначеним уповноваженим органом.
На момент виникнення спірних правовідносин органом управління та засновником Державного підприємства МВС України «Інформ- Ресурси» було Міністерство внутрішніх справ України.
Наказом МВС від 19 вересня 2008 року № 495 (зі змінами, унесеними згідно наказу МВС від 31 серпня 2018 року № 726) затверджено Статут ДП МВС України «Інформ-Ресурси» (далі - Статут).
Відповідно до пункту 1.1 пункту 1, пунктів 3.2, 3.5 пункту 3 Статуту, ДП МВС України «Інформ-Ресурси» створено відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 21 липня 2008 року № 347, засноване на державній власності, належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України.
Наказом МВС України від 02.06.2016 № 415 на баланс ДП МВС України «Інформ-Ресурси» передано базу ДП «БУ ГУ МВС України у м. Києві» (інв. № 10300026), а також будівлю виробничих майстерень із підсобними приміщеннями (інв. № 10300027), які знаходяться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8.
Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном виключно у порядку та на умовах, передбачених чинним законодавством України, цим Статутом з урахуванням обмежень, встановлених нормативними та розпорядчими документами Органу управління (МВС).
Механізм та способи відчуження об`єктів державної власності врегульовано Порядком відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803 (далі - Порядок № 803).
Дія цього Порядку поширюється на відчуження майна, що передано казенним підприємствам, державним комерційним підприємствам (їх об`єднанням), установам та організаціям; майна, переданого Національній та галузевим академіям наук у безстрокове безоплатне користування (далі - суб`єкти господарювання).
Відчуження майна здійснюється шляхом його продажу.
Відчуження майна може здійснюватися лише за умови врахування особливостей правового режиму окремого майна, наявності встановлених законодавчими актами обтяжень чи обмежень стосовно розпорядження майном.
Відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу (далі - згода) відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами (далі - суб`єкт управління).
Відповідно до пункту 7 Порядку № 803 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для отримання згоди на відчуження майна суб`єкт господарювання подає разом із зверненням стосовно відчуження майна:
техніко-економічне обґрунтування доцільності відчуження майна та напрямів використання коштів (з обов`язковим визначенням впливу відчуження майна на цілісність майнового комплексу);відомості про об`єкти основних фондів (засобів), які пропонуються до відчуження, за даними бухгалтерського обліку на дату оцінки згідно з додатком 1;
акт інвентаризації основних фондів (засобів), які пропонуються до відчуження, згідно з додатком 2;
акт технічного стану майна, складений на дату оцінки та затверджений керівником суб`єкта господарювання;
висновок про вартість майна, погоджений відповідно до абзацу шостого пункту 10 цього Порядку, та звіт про оцінку майна;
відомості про наявність обтяжень чи обмежень стосовно розпорядження майном, яке пропонується до відчуження (разом з відповідними підтвердними документами);
протокол (виписка з протоколу) засідання комісії з приватизації (у разі її утворення) про надання згоди на відчуження майна;
за наявності заборгованості з виплати заробітної плати - відомості про загальну суму заборгованості із заробітної плати і графік погашення такої заборгованості, а також про наявність у підприємства заборгованості за податками і зборами (обов`язковими платежами) до бюджетів та державних цільових фондів;
пропозиції щодо організатора аукціону з продажу нерухомого майна.
Відповідно до абзаців 2-6 пункту 6 Порядку № 803 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна.
Рішення про надання згоди та погодження на відчуження майна приймається лише за таких умов:
відчуження майна не обмежує провадження суб`єктом господарювання виробничої та іншої діяльності та/або відповідно до економічних, технічних (або інших) показників подальше використання майна є неможливе та/або економічно недоцільне;
відчуження майна не впливає на цілісність майнового комплексу суб`єкта господарювання або його структурного підрозділу;
відчуження майна, що не зазначене у пункті 5 цього Порядку, та відповідає вимогам, визначеним в абзаці другому пункту 4 цього Порядку.
Згідно з абзацом 12 пункту 7, абзацом 13 пункту 8 Порядку № 803 ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі доцільності відчуження майна, зазначеного в абзаці другому пункту 6 цього Порядку, суб`єкт управління у 30-денний строк з дати надходження документів, зазначених у підпунктах 1-7 цього пункту, подає їх Фонду державного майна разом з інформацією суб`єкта управління стосовно впливу відчуження майна на цілісність майнового комплексу і провадження суб`єктомгосподарювання виробничої або іншої діяльності та пропозиціями щодо організатора аукціону з продажу нерухомого майна.
Рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб`єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна, а також про надання згоди на відчуження майна, зазначеного в абзаці дев`ятому пункту 6 цього Порядку, надається Фондом державного майна у формі листа.
Відповідно до пункту 10 Порядку незалежна оцінка майна, що пропонується до відчуження, проводиться відповідно до законодавства про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність.
Висновок про вартість майна, що пропонується до відчуження, погоджується відповідно до Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2003 року № 1891, за умови, що звіт про оцінку такого майна за результатами рецензування класифікується за ознаками, наведеними в абзаці другому чи третьому пункту 67 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 р. № 1440.
Відповідно до пунктів 13, 15, 29 Порядку № 803 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відчуження майна здійснюється шляхом його продажу на аукціоні, який проводиться організатором аукціону.
Суб`єкти господарювання під час здійснення продажу на аукціоні подають юридичним особам, які визначені на конкурентних засадах в установленому Фондом державного майна порядку, документи, які підтверджують надання згоди на відчуження такого майна суб`єктом управління та погодження з Фондом державного майна.
Аукціон проводиться організатором аукціону на підставі договору із суб`єктом господарювання.
22.09.2017 ДП МВС України «Інформ-Ресурси» звернулося до МВС з ініціативою щодо відчуження державного нерухомого майна за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, що перебувало на балансі цього підприємства, відповідно до Порядку № 803, та надало документи, передбачені пунктом 7 цього Порядку.
Водночас, у зв`язку з наявністю у ДП МВС України «Інформ-Ресурси» податкової заборгованості, відповідно до положень глави 9 Податкового кодексу України та наказу Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 № 572 «Про затвердження Порядку застосування податкової застави органами доходів і зборів», податковим керуючим ГУ ДФС у місті Києві Сокольвак Н.М. на підставі рішення заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві Брицької Л.Є. 19.10.2017 складено акт опису від № 1/26-15-17-02-17 зазначеного нерухомого майна.
Про факт обтяження нерухомого майна податковою заставою ДП МВС України «Інформ-Ресурси» повідомило МВС листом від 04.12.2017 № 768.
МВС листом від 08.12.2017 № 17957/05/25-2017 надіслало Фонду доопрацьований пакет документів, передбачений пунктом 7 Порядку № 803, а також інформацію про обтяження нерухомого майна податковою заставою.
У відповідь на зазначений лист, Фонд листом від 01.02.2018 № 10-24- 2259 відмовив у наданні погодження на відчуження зазначеного нерухомого майна через, у тому числі, відсутність згоди контролюючого органу (ГУ ДФС у м. Києві) на самостійну реалізацію запропонованого до відчуження майна, яке перебуває у податковій заставі.
У подальшому листами від 13.11.2017 № 717 та від 10.01.2018 № 10 колишній директор ДП МВС України «Інформ-Ресурси» Бабаев Ю.А. звертався до заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві Брицької Л.Є. стосовно надання згоди на відчуження об`єктів нерухомого майна за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8, які перебувають у податковій заставі.
Водночас листами від 16.11.2017 вих. № 3 7067/10/26-15-17-02-40 та від 19.01.2018 № 2321/10/26-15-17-02-39 ГУ ДФС у м. Києві повідомляло ДП МВС України «Інформ-Ресурси» про відсутність підстав для надання згоди на відчуження зазначеного нерухомого майна.
У подальшому директор ДП МВС України Інформ-Ресурси» Бабаєв Ю.А. листом від 25.01.2018 № 56 звертався до заступника начальника ГУ ДФС у м. Києві Брицької Л.Є. стосовно зняття податкової застави з об`єктів нерухомого майна за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8.
Листом від 02.02.2018 № 4883/10/26-15-17-02-39 ГУ ДФС у м. Києві повідомляло ДП МВС України «Інформ-Ресурси» про те, що питання стосовно зняття податкової застави із зазначених об`єктів нерухомого майна буде розглянуто після настання передбачених ст. 93 Податкового кодексу України обставин.
Разом з цим директор ДП МВС України «Інформ-Ресурси» Бабаєв Ю.А. листом від 07.03.2018 № 152 надіслав на адресу МВС лист ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 № 37067/10/26-15-17-02-40 (за підписом заступника начальника Брицької Л.С.) щодо нібито надання зазначеним податковим органом згоди на самостійну реалізацію ДП МВС України «Інформ-Ресурси» нерухомого майна за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8.
МВС зазначений лист надіслало до Фонду державного майна України супровідним листом від 16.03.2018 № 3441/05/25-2018.
Згодом листом Фонду державного майна України від 30.05.2018 № 10-24- 10577 надано погодження на відчуження нерухомого майна за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8.
Господарський суд міста Києва в оскаржуваному рішення зазначив: «…наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».
Однак, судом першої інстанції не враховано, що до повноважень Фонду в сфері погодження відчуження державного майна не належить проведення будь-яких експертиз, направлених на встановлення справжності документів, що надаються органами управління.
Відповідно до вимог Порядку № 803 та враховуючи зазначене погодження Фонду державного майна України МВС, як уповноважений орган управління об`єктами державної власності, наказом від 08.06.2018 № 490 «Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС» надало ДП МВС України «Інформ-Ресурси» згоду на відчуження нерухомого майна, що перебувало на балансі підприємства та розташовано за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8.
12.06.2018 між ДП МВС України «Інформ-Ресурси», в особі директора Бабаєва Ю. А. (Замовник) та Товарною біржею «Універсальна товарно- сировинна біржа» в особі генерального директора Тараторіна Ю. М. (Виконавець) укладено договір № 59/0618 про надання послуг по організації продажу державного майна.
Згідно умов зазначеного договору Замовник доручив, а Виконавець взяв на себе обов`язок надати послуги з організації та проведення аукціону з продажу державного майна, що обліковується на балансі Замовника, а саме: лоту № 1 - нежитлової будівлі виробничих майстерень із підсобними приміщеннями (Літ. 2Г), загальною площею 1025 квадратних метрів, інвентарний № 10300027, та лоту № 2 - нежитлових будівель виробничої бази (Літ. 2А, 2Б, 2В, 2Д, 2Є, 2Ж,23) загальною площею 2735,4 квадратних метрів, інвентарний № 10300026, розташованих за адресою: м. Київ, Військовий проїзд, 8 (пункт 1.1 Договору).
Початкова вартість майна визначена суб`єктом оціночної діяльності - ФОП Климентьев Олександр Анатолійович (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 908/15, виданий Фондом державного майна України 24.11.2015) та складає: лот № 1 - 5 055 300 гривень 00 коп., без урахування ПДВ; лот №2- 10 777 900 гривень 00 коп., без урахування ПДВ (пункт 1.3 Договору).
28.08.2018 за результатами аукціонів, проведених відповідно до Порядку № 803, між ДП МВС України «Інформ-Ресурси» та ТОВ «ПЕРСЕВБУД» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого було відчужено державне нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі, загальною площею 3760,4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1628810280000), що складається з таких об`єктів нерухомості:
під літерою « 2А» - нежитлова будівля загальною площею 297,8 кв. м. (група приміщень № 1);
під літерою « 2Б» - нежитлова будівля загальною площею 772,9 кв. м. (група приміщень № 1-10); під літерою « 2В» - нежитлова будівля загальною площею 1 196,6 кв. м (група приміщень № 1-9);
під літерою « 2Г» - нежитлова будівля загальною площею 1025 кв. м(група приміщень № 1-8);
під літерою « 2Д» - нежитлова будівля загальною площею 15,6 кв. м (група приміщень № 1);
під літерою « 2Є» - нежитлова будівля загальною площею 137 кв. м (група приміщень № 1-2);
під літерою « 2Ж» - нежитлова будівля загальною площею 78,8 кв. м (група приміщень № 1-4);
під літерою « 23» - нежитлова будівля загальною площею 236,7 кв. м (група приміщень № 1).
Ціна договору та відчужуваних вищезазначених об`єктів склала 18 999 840,00 гри.
Відповідно до пункту 18 Порядку № 803 кошти, що надійшли від продажу державного майна, спрямовуються відповідно до вимог законодавства, за наявності у підприємства заборгованості з виплати заробітної плати - в першу чергу на цільове погашення такої заборгованості, а також на погашення заборгованості за податками і зборами (обов`язковими платежами) до бюджетів та державних цільових фондів, пов`язаних із заробітною платою, та інших. Суб`єкти господарювання зобов`язані подати суб`єкту управління, Фонду державного майна протягом ЗО календарних днів з моменту реалізації майна звіт за результатами відчуження та використання зазначених коштів згідно з додатком 3.
За твердженнями позивача/скаржника ДП МВС України «Інформ-Ресурси» всупереч вимогам пункту 18 Порядку № 803 отримані кошти від відчуження державного нерухомого майна не спрямував на погашення заборгованості за податками і зборами (обов`язковими платежами) до бюджетів, а уклав договори з суб`єктами господарювання про надання послуг.
12.10.2018 наказом Міністерства внутрішніх справ України № 831 прийнято рішення про припинення ДП МВС України «Інформ- Ресурси».
16.11.2021 № 01-012/35260 Національне антикорупційне бюро України повідомило МВС про те, що в провадженні підрозділу детективів НАБУ перебуває кримінальне провадження, в ході розслідування якого встановлено, що відчуження об`єктів державної власності було здійснено протиправно та всупереч вимогам Порядку № 803.
Так, відповідно до висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15.12.2020 № 20850- 20853/20-32 підпис у листі ГУ ДФС у м. Києві лист ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 № 37067/10/26-15-17-02-40 (за підписом заступника начальника Брицької Л.Є. ) щодо нібито надання зазначеним податковим органом згоди на самостійну реалізацію ДП МВС України «Інформ-Ресурси» зазначеного нерухомого майна, виконано не Брицькою Л.Є. , а іншою особою.
У такий спосіб директор ДП МВС України «Інформ-Ресурси» Бабаев Ю.А., ввівши в оману службових як осіб ФДМ України так і МВС, отримав погодження на відчуження державного майна України у формі листа ФДМ України від 30.05.2018 № 10-24-10577, а також згоду МВС на відчуження зазначеного нерухомого майна у формі наказу МВС від 08.06.2018 № 490.
Таким чином, рішення Фонду державного майна України про надання погодження на відчуження нерухомого майна, на підставі якого було видано наказ МВС від 08,06.2018 № 490 «Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС», ґрунтувалося па підробленому листі ГУ ДФС у м. Києві від 16.11.2017 № 37067/10/26-15-17-02-40.
Судом першої інстанції не враховано, що відчуження державного нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі, загальною площею 3760,4 кв. м за ціною 18 999 840,00 грн. було здійснено з порушеннями вимогам Порядку № 803 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Крім того, органом досудового розслідування на підставі висновку судово-будівельної експертизи від 23.02.2021 № 33160/20-42 встановлено, що звіт про оцінку майна, виготовлений суб`єктом оціночної діяльності, має суттєві недоліки, що вплинули на їх достовірність.
Також колегія суддів звертає особливу увагу на те, що відповідно до висновку оціночно-будівельної експертизи від 09.09.2021 № 09/09-21 ринкова вартість об`єктів нерухомого майна на Військовому проїзді, 8 у м. Києві станом на 28.08.2018 становила 33 517 000 грн.
Таким чином, внаслідок протиправного відчуження зазначеного державного нерухомого майна Державою недоотримано грошових коштів у сумі 17 683 800 грн.
Також, Господарським судом міста Києва не враховано, що 15.02.2022 МВС наказом № 134, з урахуванням вищезазначеної інформації, отриманої від Національного антикорупційного бюро України, скасувало наказ МВС від 08 червня 2018 року № 49 «Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС».
Щодо підстав недійсності правочину, колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Стаття 3 цього Закону визначено, що державне майно, надане суб`єкту господарювання на праві господарського відання відповідно до законодавства є об`єктом управління державної власності.
З огляду на наведене, закон установлює особливості правового статусу державного підприємства як юридичної особи публічного права та особливості правового режиму майна державного підприємства, до яких застосовується спеціальний порядок правового регулювання, в тому числі й щодо управління майном державного підприємства, розпорядження цим майном.
Характерною особливістю правового статусу державного підприємства, правового режиму майна цього підприємства є обмеження на рівні закону його (підприємства) правомочності розпорядження щодо окремих видів майна та наявність спеціальних, закріплених окремим законом, правил управління майном державного підприємства, зокрема й правил щодо розпорядження державним майном у спосіб його відчуження.
Так, правила розпорядження майном, що належить державному підприємству на праві господарського відання, передбачають участь у цьому процесі суб`єктів управління об`єктами державної власності, в тому числі Фонду державного майна України. Зокрема, згідно з підпунктом «и» пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Фонд державного майна України відповідно до законодавства дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.
Такий випадок установлено частиною п`ятою статті 75 ГК України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом.
Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.
Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України. Фонд державного майна України виступає організатором продажу нерухомого майна в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Отже, ЦК України правовий статус юридичної особи публічного права не встановлює (частина третя статті 81 ЦК України). Норми ГК України, що стосуються регулювання правового статусу державного підприємства, правового режиму майна цього підприємства, як і норми Закону України «Про управління об`єктами державної власності», що застосовні до правовідносин із розпорядження майном, закріпленим за державним підприємством на праві господарського відання, встановлюють правило про те, що відчуження нерухомого майна державного підприємства вимагає не лише попередньої згоди органу, до сфери управління якого воно (підприємство) належить,але й обов`язкового погодження з Фондом державного майна України.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.09.2017 у справі № 320/4812/15-ц.
Згідно зч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
При цьому, відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути дво- чи багатосторонніми (договори).
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.
Судом першої інстанції не враховано, що відчуження спірного майна відбулось всупереч інтересам держави і суспільства, а також всупереч моральним засадам, оскільки, на переконання колегії суддів, фактично, Державу в особі позивача було введено в оману, у звязку із тим, що згода на відчуження надавалась на підставі підроблених документів, що стало відомо вже після відчуження спірного майна.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України право розпорядження майном належить виключно його власнику.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків ^ примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Право розпорядження майном, належить власникові (ст. 317 ЦК України).
Частиною 5 ст. 656 ЦК України встановлено, що особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватись законом.
Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 326 ЦК України від імені та в інтересах держави України право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Зі змісту зазначених норм закону вбачається, що правовідносини, які виникають з приводу конкретного майна та зумовлюють перехід права власності на нього у спосіб не заборонений чинним законодавством, можуть виникнути лише за умови погодження Фондом державного майна України на відчуження державного майна.
Принагідно колегія суддів повторно звертає увагу, що Фонд державного майна України листом від 01.02.2018 № 10-24-2259 вже попередньо приймав рішення про відмову у наданні погодження на відчуження спірного нерухомого з підстав відсутності згоди контролюючого органу (ГУ ДФС у м. Києві) на самостійну реалізацію запропонованого до відчуження майна, яке перебуває у податковій заставі.
Обов`язковою умовою для повторного розгляду документів щодо відчуження майна було усунення зазначених недоліків та врахування істотних зауважень.
У подальшому рішення Фонду державного майна України про надання погодження на відчуження нерухомого майна грунтувалося на документах, у тому числі листі ГУ ДФС ум. Києві від 16.11.2017 № 37067/10/26-15-17-02-40, яким нібито надано зазначеним податковим органом згоду на самостійну реалізацію ДП МВС України «Інформ-Ресурси» спірного нерухомого майна.
Як вбачається із висновку експертів Київського науково- дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 42019000000000780 від 15.12.2020 № 20850-20853/20-32, підпис від імені Брицької Л. Є. у листі від 16.11.2017 № 37067/10/26-15-17-02-40, що міститься у графі «Заступник начальника ГУ ДФС у м. Києві Л. Є. Брицька» виконано не Брицькою Лесею Євгеніївною, а іншою особою.
З наведеного колегія суддів дійшла беззапереченого висновку про те, що лист Фонду від 31.05.2018 № 10-24-10577, яким надано погодження на відчуження нерухомого майна, ґрунтувався виключно на спотвореній інформації, внаслідок чого він не є таким, що прийнятий обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
У свою чергу, підставою для видання МВС наказу від 08.06.2018 № 490 «Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС» було вищезазначене рішення (погодження) Фонду державного майна України на відчуження цього майна (лист від 31.05.2018 № 10-24-10577).
Отож, рішення Фонду державного майна України про надання погодження на відчуження нерухомого майна, на підставі якого було видано наказ МВС від 08.06.2018 № 490 «Про надання згоди на відчуження майна, яке належить до сфери управління МВС», ґрунтувалося на підробленому листі ГУ ДФС ум. Києві від 16.11.2017 №3 7067/10/26-15-17-02-40.
Як наслідок договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 28.08.2018 між ДП МВС України «Інформ-Ресурси» та ТОВ «ПЕРСЕВБУД» було укладено на підставі погодження уповноважених органів, яке було отримано на підставі підробленого документа.
Таким чином, колегія суддів констатує, що відчуження державного нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, було здійснено з порушеннями вимогам Порядку № 803 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Як уже зазначалося вище, Фондом державного майна України, за відсутності згоди контролюючого органу (ГУ ДФС у м. Києві) на самостійну реалізацію запропонованого до відчуження майна, яке перебуває у податковій заставі, було попередньо відмовлено в погодженні відчуження спірного нерухомого майна
У подальшому згода контролюючого органу (ГУ ДФС у м. Києві) на самостійну реалізацію запропонованого до відчуження майна, яке перебуває у податковій заставі, було отримано у незаконний спосіб, а отже оспорюваний договір вчинений з дефектом волі та з дефектом закону.
Доказом порушень вимог законодавства України при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомого майна є також обставини, установлені судом та відображені в обвинувальному вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 08.12.2021 у справі № 757/38807720-к, залишеного без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 06.09.2022.
Так, судом установлено, що «влітку 2018 року, однак не пізніше першої декади липня 2018 року, точна дата судом не встановлена, директор ДП МВС «Інформ-Ресурси», матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, діючи із прямим умислом, маючи на меті усунути будь-які перешкоди для продажу об`єктів нерухомості, які перебували на балансі ДП МВС «Інформ- Ресурси», достовірно знаючи той факт, що майно, яке передбачалось продати перебуває в податковій заставі, тобто без зняття такої податкової застави його реалізація неможлива, подав державному реєстратору ОСОБА_2 ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська у справі № 205/9453/18, до якої були внесені завідомо неправдиві дані про скасування записів про податкову заставу на вище вказані об`єкти нерухомості.
28 серпня 2018 року між Державою Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України, код ЄДРПОУ 00032684, до сфери управління якого входить ДП МВС «Інформ-Ресурси» в особі Директора, як продавцем з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Персевбуд», податковий номер: 42174679, в особі Директора, як покупцем з другої сторони, відповідно до результатів проведеного повторного аукціону з продажу державного майна, що обліковується на балансі ДП МВС «Інформ Ресурси», оформлених протоколом № 1 та протоколом № 2 від 27.07.2018, укладено договір купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА 3 за реєстровим № 2081.»
Отже, вищезазначені докази є підставою для ствердження, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, укладеного між ДП МВС «Інформ-Ресурси» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕРСЕВБУД» суперечить не лише актам цивільного законодавства, а і інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Враховуючи наведене, оспорюваний правочин - договір купівлі-продажу, вчинено ДП МВС «Інформ-Ресурси» з порушенням вимог законодавства України, що є підставою його недійсності відповідно до частини першої статті 203, статті 215 Цивільного кодексу України. Однак, судом першої інстанції не застосовано вищенаведені норми законодавства до спірних правовідносин.
Такі висновки в цілому узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 16 вересня 2016 року (справа № 6- 101цс15), від 23 вересня 2015року (справа № 3-379гс15)
Так, Верховний Суд України в постанові від 16 вересня 2015 року прийнятій за результатами розгляду справи за позовом прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна, а також у постанові від 23 вересня 2015 року, прийнятій у справі за позовом прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до концерну «Військторгсервіс», 1717 «Інтертайле» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та зобов`язання повернути в натурі нежитлові приміщення, дійшов висновків про те, що порядок відчуження державного майна визначається Законом України «Про управління об`єктами державної власності» та Порядком відчуження об`єктів державності власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007року № 803. Зокрема, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. Отже, якщо відчуження спірного нерухомого майна, що є об`єктом державної власності, відбулося з порушенням вимог законодавства, чинного на час укладення оспорюваного правочину, зокрема без згоди та/або погодження органу управління майном та Фонду державного майна України, за відсутності у представника концерну «Військторгсервіс» необхідного обсягу дієздатності на укладення цього правочину, відповідний договір купівлі-продажу державного майна може бути визнаний недійсним.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 було уточнено правовий висновок, викладений у постанові у справі № 906/1061/20, з метою урахування актуальних правових висновків, сформульованих в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 та від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, щодо визнання недійсним виконаного договору.
Так, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).
Відповідно до частини 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2024 р. у справі № 907/452/20, від 05.09.2023 р. у справі № 910/2722/22, від 25.07.2023 р. у справі № 914/106/22, від 27.06.2023 р. у справі № 916/2851/17.
Отже, з урахуванням положень ст. 387 Цивільного кодексу України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 р. у справі № 522/1029/18 та постановах Верховного Суду від 05.10.2022 р. у справі № 910/8298/21, від 25.07.2023 р. у справі № 914/106/22.
У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема, не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.03.2023 р. у справі № 915/690/19, від 09.02.2023 р. у справі № 904/4140/21, від 21.03.2023 р. у справі № 925/1288/20, від 25.07.2023 р. у справі № 917/1058/22.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 та постановах Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 910/9990/21, від 30.08.2023 у справі № 909/171/21, від 30.11.2022 у справі № 906/779/21.
Як встановлено судом, у даній справі реалізації майна Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" відбулася шляхом проведення відкритих публічних торгів (аукціону), за наслідками якого ТОВ "Персевбуд" визначено переможцем аукціону з продажу майна відповідно до лота №1 та лоту №2 та укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018 між Державним підприємством Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Персевбуд", який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О.М., зареєстрований у реєстрі за номером 2081.
Реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини 4 ст. 656 Цивільного кодексу України, які відносять до договорів купівлі-продажу на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 р. у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17-6.18), від 07.07.2020 р. у справі № 438/610/14-ц (пункти 38-39), від 06.07.2022 р. у справі № 914/2618/16 (пункт 32), від 28.09.2022 р. у справі № 483/448/20 (пункт 9.66), від 04.07.2023 р. у справі № 233/4365/18 (пункт 33).
У справі, що розглядається, позивач прагне повернути державі майно, яке було продане у порядку, встановленому для відчуження державного майна.
Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому зазначені норми є загальними, стосуються майна в цілому, тобто регулюють правовідносини щодо і рухомого, і нерухомого майна.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі ст. 388 Цивільного кодексу України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 3 ст. 388 Цивільного кодексу України).
Таким чином, неправомірність набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а набуття права власності може залежати від законності і добросовісності такого набуття.
Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.
При цьому, розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 388 Цивільного кодексу України у поєднанні з положеннями ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 р. у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 р. у справі № 461/12525/15-ц ( провадження № 14-190цс20)).
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала, що при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та "юридичне очищення" майна, придбаного у такий спосіб.
Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст. 388 Цивільного кодексу України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (п. 6.41. постанови Верховного Суду від 21.08.2024 р. у справі № 953/24224/19).
Надаючи правову оцінку добросовісності відповідача-2, колегія вважає за необхідне зазначити таке.
На переконання колегії суддів, відповідач-2 мав проявити хоча б мінімальну обачність при купівлі спірного нерухомого майна у Державного підприємства, зокрема, відповідач-2 мав перевірити ті обставини, що спірне майно перебувало у податковій заставі, у зв`язку з наявністю у ДП МВС України "Інформ-Ресурси" податкової заборгованості і за дуже малий часовий проміжок до проаджу такого майна обтяження було скасовано.
Також, на переконання колегії суддів, не могло не насторожити відповідача-2 швидкість, з якою було оголошено проведення торгів з моменту погодження Фондом такого відчуження, а саме:
- листом Фонду державного майна України від 30.05.2018 № 10-24- 10577 надано погодження на відчуження нерухомого майна за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8;
- 08.06.2018 МВС України надає ДП МВС України «Інформ-ресурс» згоду на відчуження нерухомого майна;
- 12.06.2018 між Державним підприємством та Товарною біржою укладається договір №59/0618 про надання послуг по організації продажу державного майна, при тому, що 08.06.2018 це пятниця, і від погодження до підписання було, фактично, два робочі дні, оскільки 9, 10 червня 2018 були вихідними днями; 
- 27.07.2018 проводиться повторний аукціон;
- 12.10.2018 прийнято рішення про припинення Державного підприємства.
Тобто, фактично, всього за два місяці з моменту погодження продажу спірного майна і до проведення публічних торгів, відповідач-2, як ствреджує суд першої інстанції - добросовісний набувач, не проявивши будь-якої обачності з перевірки діяльності такого підприємства, купує, фактично, у держави майно, яке, як виявилось, було відчужене за ціною меншою від ринкової на 17 683 800,00 грн.
Також досить дивним у даному випадку є те, що відповідач-2 був єдиним учасником такого аукціону, де відчужувалось майно за ціною, яка майже в два рази була меншою від ринкової.
Принагідно суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - відповідача-2 (Товариство з обмеженою відповідальністю «Персевбуд») було зареєстровано 01.06.2018, тобто на наступний день після погодження Фондом державного майна України на відчуження нерухомого майна за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8 та за за 7 днів до отримання ДП МВС України «Інформ-ресурс» згоду на відчуження нерухомого майна. 
Тому, проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку беззаперечно стверджувати про добросовісність набуття відповідачем-2 спірного майна не вбачається за можливе, з огляду на всі порушення при такому відчуженні та часові межі отримання погоджень на відчуження та державної реєстрації Товариства з обмеженою відповідальністю «Персевбуд».
Щодо витребування майна з чужого незаконного володіння та ефективності заявленого способу захисту.
Як зазначалось колегією суддів вище, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/75/23 за позовом Міністерства внутрішніх справ України, Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-Ресурси» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Персевбуд», Товарної біржі «Універсальна товарно-сировинна біржа», третя особа: Фонд про визнання недійсними аукціонів та договору купівлі-продажу.
Постановою Касаційного господарського суду від 23.04.2024 у справі № 910/75/23 закрито касаційне провадження у справі № 910/75/23 за касаційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Зокрема, судом було зазначено: «Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.
Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.
Окреме заявления позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Визнання недійсним правочину не є ефективним способом захисту, здатним призвести до реального відновлення порушених прав та інтересів держави без додаткового звернення до суду з новим позовом (позовами) (пункт 51 цієї ж постанови).
З огляду на викладене, у питанні належності та ефективності вимог про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону, а також про визнання недійсним виконаного договору без заявления вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, має застосовуватися остання правова позиція, що була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21, пункт 148), а також правова позиція, що була викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21».
Проаналізувавши вищевикладене, Фонд (позивач) враховуючи вказівки та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.04.2025 у справі №910/75/23, звернувся з даним позовом як про визнання правочину недійсним, так і застосування наслідків недійсності такого правочину шляхом витребування нерухомого майна на корсить держави, а тому, за висновками суду апеляційної інстацнії звернувся із належним та ефективним способом захисту.
Щодо посилань відповідача-2 на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 918/1043/21 від 18.09.2024, у якій зазначено: « 6.16. На думку колегії суддів КГС ВС, закріплена в абзаці другому частини першої статті 216 ЦК України реституція спрямована на відновлення status quo у фактичному та юридичному становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які вони вчинили на його виконання. Саме тому за загальним правилом кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину. Таке взаємне повернення сторонами одержаного ними (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та факту недійсності правочину і забезпечує поновлення попереднього становища сторін за наслідками недійсності відповідного правочину. Вказане поновлення можливе тоді, коли майно, передане за вказаним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості повернення сторонами одна одній того, що вони одержали, зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони правочину зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи саме двосторонню реституцію. Стаття 216 ЦК України не передбачає односторонньої реституції. …6.19. Фундаментальне значення цього питання, на думку колегії суддів, полягає і в тому, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними із застосуванням наслідків їх недійсності суди, дотримуючись висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, неправильно застосовуватимуть статтю 216 ЦК України та порушуватимуть права іншої сторони в отриманні того, що вона передала на виконання правочину, визнаного недійсним, що є недопустимим.»
Так, Велика Палата Верхового Суду вказала, що за змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo anteу фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).
За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 ЦК України)», колегія суддів зазначає таке.
Як зазначалось колегією суддів вище, що в межах розгляду справи №910/75/23 судами було відмовлено в позові, у звязку із обранням позивачем неефективного способу захисту.
17.09.2024 Фонд звернувся до суду з даним позовом (№910/11979/24) з врахуванням вказівок, викладених у постанові Верховного Суду в межах справи №910/75/23.
У свою чергу, повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 було оприлюднено 23.09.2024, тобто, вже після подання позивачем позову у справі №910/11979/24.
На переконання колегії суддів, така обставина як відсутність правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, на момент звернення з даним позовом, не може бути підставою для повторної відмови в позові з ідентичних підстав (неефективність способу захисту), оскільки, по-перше Фонд (позивач), звертаючись із даним позовом, діяв виключно відповідно до вказівок Верховного Суду, викладеного у постанові в межах справи №910/75/23, понісши при цьому значні витрати бюджетних коштів на сплату судового збору, а по-друге Фонд не є стороною оспорюваного правочину, а тому заявляти позовну вимогу про застосування двосторонньої реституції в інтересах третіх осіб буде суперечити принципу змагальності, диспозитивності та пропорційності у господарському судовчинстві.
Водночас колегія суддів звертає увагу, що відповідач-2 не був позбавлений права для звернення в межах даної справи з зустірчними позовними вимогами, будучи при цьому стороною оспоюваного правочину, а також не позбавлений права звернутись з відповідними позовними вимоги в майбутньому, а тому не заявлення такої вимоги позивачем у межах даної справи, враховуючи всі обставини даної справи, на переконання колегії суддів, не може бути підставою для відмови в позові в цілому.
Водночас ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не може бути застосована під час кваліфікації спірних у справі № 910/11979/24 правовідносин, оскільки набуте право власності, ураховуючи стверджувані у позові та встановлені колегією суддів обставини набуття такого права з вагомими порушеннями, не є конвенційно захищеним майном.
Так, згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У контексті визначення поняття «майно» («possessions»), вжитого в указаній нормі, ЄСПЛ нагадав, що згідно з усталеною практикою, це поняття може означати «існуюче майно» («existing possessions») або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 у справі «Stretch v. The United Kingdom», заява № 44277/98, п. 32).
Водночас делікт, у результаті якого в заявника виник актив, несумісний із проявом мирного володіння заявником цим активом.
Тому в аспекті можливості конвенційного захисту майна, яке становить посесію у розумінні цієї норми, важливим питанням є законність його набуття заявником.
У практиці ЄСПЛ це питання вирішується через категорію добросовісності заявника.
У своєму рішенні від 24.11.2015 у справі «Noreikiene and Noreika v. Lithuania» (заява № 17285/08, п. 30) ЄСПЛ зазначив, що для оцінки тягаря, покладеного на заявників, необхідно враховувати конкретні обставини справи, зокрема, умови набуття спірного майна та розмір компенсації, а також особисте і соціальне становище заявників.
Оскільки за обставинами згаданої справи добросовісність заявників при набутті майна на національному рівні не заперечувалася, вони не скористалися привілейованим становищем і не діяли незаконно, то ЄСПЛ вважав, що вони були добросовісними власниками. Як наслідок, ЄСПЛ у цій справі визнав, що заявники мали легітимні очікування того, що адміністративні рішення та договір купівлі-продажу не будуть скасовані ретроспективно їм на шкоду (п. п. 35, 36 зазначеного рішення ЄСПЛ).
Також у рішенні від 15.09.2020 у справі «Belova v. Russia» (заява № 33955/08, п. 41) ЄСПЛ наголосив, що набувач майна повинен ретельно перевіряти його походження, щоб уникнути можливих вимог про конфіскацію.
Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 28.08.2018 у справі «G.I.E.M. S.R.L. and others v. Italy» (заяви № № 1828/06 та ін., п. 301) виснував, що для оцінки того, чи була конфіскація пропорційною, може братися до уваги, зокрема, ступінь вини або недбалості з боку заявників або зв`язок між їхньою поведінкою та відповідним правопорушенням.
ЄСПЛ неодноразово вказував, що досягнення справедливого балансу залежить від багатьох чинників, і поведінка власника майна, зокрема ступінь вини або обачності, яку він проявив, є одним з елементів сукупності обставин, що мають бути враховані. ЄСПЛ підкреслював необхідність вирішення питання, чи застосовані процедури були такими, що, серед іншого, дозволяли належним чином урахувати ступінь вини або обачності заявника або, принаймні, зв`язок між його поведінкою та порушенням закону (рішення ЄСПЛ від 24.10.1986 у справі «Agosi v. The United Kingdom» (заява № 9118/80, п. п. 54, 55), рішення від 05.11.1981 у справі «X v. The United Kingdom» (заява № 7215/75, п. 60), рішення від 26.11.2019 у справі «Ya?ar v. Romania» (заява № 64863/13, п. 60), рішенні від 21.04.2016 у справі «Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria» (заява № 46577/15, п. 75) тощо).
Погоджуючись із таким підходом, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у п. 78 постанови від 18.02.2021 у справі № 14/5026/1020/2011 виснував, що для розкриття критерію «пропорційності» вагоме значення має визначення судами добросовісності / недобросовісності набувача майна.
Таким чином, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, у володіння якої відбувається втручання.
У свою чергу, обставини встановлені в межах справи №910/11979/24, такі як підроблення підпису, часові межі державної реєстрації відповідача-2 та отримання погоджень та дозволів на продаж оспорюваного майна, заниження ціни такого майна та інше, не може свідчити про беззаперечну добросовісність відповідача-2.
Водночас у справі «Kurban v. Turkey», висновки ЄСПЛ, констатовано добросовісність заявника (на відміну від цієї справи № 910/11979/24).
Так, у справі «Kurban v. Turkey» заявник уклав договір публічної закупівлі після того, як відповідні закупівельні органи оголосили, що він пройшов кваліфікацію та виграв тендер. За умовами договору заявник ніс відповідальність за завершення будівельного проєкту в межах бюджету у розмірі 5 924 905,58 турецьких лір. Він також надав забезпечення виконання договору, сплативши гарантію у розмірі 160 000 турецьких лір. Коли закупівельні органи були поінформовані про кримінальне переслідування заявника, вони розірвали договір і утримали гарантію. Водночас ЄСПЛ зазначив, що на момент укладення договору публічної закупівлі ані закупівельний орган, ані сам заявник не знали про кримінальне переслідування останнього. Крім того, після підписання договору заявник розпочав облаштування будівельного майданчика та виставляв адміністрації рахунки за досягнутий ними прогрес у виконанні робіт. Цей договір до моменту його розірвання замовником був таким, що підлягав примусовому виконанню за національним правом. Те, що національні суди згодом підтвердили розірвання договору заявника та конфіскацію його гарантії, не є вирішальним з точки зору визначення того, чи міг заявник на момент його підписання і внесення гарантії мати законне очікування, що його передбачуване право не буде поставлене під сумнів ретроспективно (рішення ЄСПЛ у справі «Kurban v. Turkey» (заява № 75414/10, п. 64).
ЄСПЛ вважав за доцільне у цьому зв`язку підкреслити низку особливостей, які виникли у цій справі. По-перше, ЄСПЛ зазначив, що на момент оголошення запрошення до участі в тендері обвинувальний акт щодо заявника вже був поданий до кримінального суду і був прийнятий цим судом. За звичайних обставин і відповідно до турецького законодавства заявник ніколи не мав бути допущений до участі в тендері. Національне законодавство зобов`язувало органи обвинувачення без зволікання повідомляти органи публічних закупівель про будь-яку особу, щодо якої здійснюється кримінальне переслідування у зв`язку з правопорушеннями у сфері закупівель. У цій справі таке повідомлення від кримінального суду надійшло до відповідних органів через шість місяців після подання обвинувального акта до суду. Таким чином, ЄСПЛ виснував, що органи влади діяли недбало у передачі ключової інформації, яка впливала на кваліфікацію учасників закупівельного процесу. По-друге, ЄСПЛ звернув увагу, що заявнику ніколи не було вручено обвинувальний акт. Крім того, відсутність будь-яких доказів того, що заявник знав про кримінальне провадження проти нього на момент участі в тендері, дозволило ЄСПЛ дійти висновку, що заявника не можна звинувачувати у недобросовісній поведінці під час участі в цьому процесі (рішення ЄСПЛ у справі «Kurban v. Turkey» (заява № 75414/10, п. 85). З урахуванням наведених вище конкретних обставин указаної справи, які мали вирішальний вплив на становище, в якому опинився заявник, ЄСПЛ дійшов висновку, що розірвання договору заявника із зворотною дією (ex tunc) та утримання гарантії були непропорційними. Зокрема, ЄСПЛ вважав, що навіть якщо припинення договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу принаймні вимагав застосування менш суворого заходу, який би полегшив фінансовий тягар, покладений на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх понесених ним витрат (рішення ЄСПЛ у справі «Kurban v. Turkey» (заява № 75414/10, п. 86).
Таким чином, добросовісність заявника у справі «Kurban v. Turkey» стала ключовою підставою для висновку ЄСПЛ про непропорційність втручання в право на мирне володіння майном (договірними правами та гарантією). 
Натомість у цій справі № 910/11979/24 свідомі та умисні дії як Державного підприємства, так, на переконання колегії суддів, і відповідача-2, які стосувалися спотворення результатів аукціону, направлені, як на продаж нерухомого майна, так і на отримання перемоги в ньому будь-якою ціною та, як наслідок, на отримання права власності на спірне майно, що суперечить самій суті конкурсу, ставлять під сумнів добросовісність відповідача-2.
Тому, на переконання колегії суддів, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не може бути застосована до спірних у цій справі правовідносин.
Щодо дотримання принципу пропорційності, колегія суддів звертає увагу на таке.
ЄСПЛ неодноразово нагадував, що для сумісності зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції втручання у право власності має здійснюватися «в інтересах суспільства» та «на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Втручання має забезпечувати «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (наприклад, рішення ЄСПЛ від 23.09.1982 у справі «Sporrong and Lonnroth v. Sweden» (заяви № 7151/75 та № 7152/75, п. п. 69, 73), рішення ЄСПЛ від 04.07.2017 у справі «S.C. Service Benz Com S.R.L.» (заява № 58045/11, п. 28), рішення ЄСПЛ від 26.11.2019 у справі «Yaar v. Romania» (заява № 64863/13, п. 50) тощо).
Тобто втручання має ґрунтуватися на законі, переслідувати легітимну мету, а також бути пропорційним їй.
Принцип пропорційності означає необхідність дотримання справедливого балансу між суспільними інтересами, пов`язаними з цим втручанням, і приватними інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Суспільні інтереси (легітимна мета), які захищаються у позові Фонду, полягають у необхідності повернення до державної власності майна, яке вибуло із власності держави поза її волею, яке було відчужене за майже у двічі заниженою ціною та на підставі підробленого підпису, юридичній особі, яка була зареєстрована за один день до отримання такого погодження та єдиним учасником таких торгів.
Запропоновані у позовній заяві Фонду заходи є реакцією на порушення цих інтересів.
Підсумвуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог з вищевикладених підстав.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг
У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з частковим неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права (ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим слід визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, укладеного між Державним підприємством Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Персевбуд", на підставі якого було відчужено державне нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі, загальною площею 3760,4 кв. м (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1628810280000) та витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Персевбуд" (01103, м. Київ, Військовий проїзд, буд. 8, код ЄДРПОУ 42174679) на користь Держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, код ЄДРПОУ 00032945) нежитлові будівлі загальною площею 3760,4 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, буд. 8 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1628810280000) та складаються з наступних об?єктів нерухомості:
- під літерою " 2А" - нежитлова будівля загальною площею 297,8 кв.м (група приміщень № 1);
- під літерою " 2Б" - нежитлова будівля загальною площею 772,9 кв.м (група приміщень № 1-10);
- під літерою " 2В" - нежитлова будівля загальною площею 1196,6 кв.м (група приміщень № 1-9);
- під літерою " 2Г" - нежитлова будівля загальною площею 1025,0 кв.м (група приміщень № 1-8);
- під літерою " 2Д" - нежитлова будівля загальною площею 15,6 кв.м (група приміщень № 1);
- під літерою " 2Є" - нежитлова будівля загальною площею 137,0 кв.м (група приміщень № 1-2);
- під літерою " 2Ж" - нежитлова будівля загальною площею 78,8 кв.м (група приміщень № 1-4);
- під літерою " 23" - нежитлова будівля загальною площею 236,7 кв.м (група приміщень № 1).
В іншій частині в задоволенні позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат
Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2025 у справі №910/11979/24 - задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.05.2025 у справі №910/11979/24 - скасувати.
3. Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.
4. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.2018, укладеного між Державним підприємством Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Персевбуд", на підставі якого було відчужено державне нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, 8, а саме: нежитлові будівлі, загальною площею 3760,4 кв. м (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1628810280000).
5. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Персевбуд" (01103, м. Київ, Військовий проїзд, буд. 8, код ЄДРПОУ 42174679) на користь Держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, код ЄДРПОУ 00032945) нежитлові будівлі загальною площею 3760,4 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, проїзд Військовий, буд. 8 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1628810280000) та складаються з наступних об?єктів нерухомості:
- під літерою " 2А" - нежитлова будівля загальною площею 297,8 кв.м (група приміщень № 1);
- під літерою " 2Б" - нежитлова будівля загальною площею 772,9 кв.м (група приміщень № 1-10);
- під літерою " 2В" - нежитлова будівля загальною площею 1196,6 кв.м (група приміщень № 1-9);
- під літерою " 2Г" - нежитлова будівля загальною площею 1025,0 кв.м (група приміщень № 1-8);
- під літерою " 2Д" - нежитлова будівля загальною площею 15,6 кв.м (група приміщень № 1);
- під літерою " 2Є" - нежитлова будівля загальною площею 137,0 кв.м (група приміщень № 1-2);
- під літерою " 2Ж" - нежитлова будівля загальною площею 78,8 кв.м (група приміщень № 1-4);
- під літерою " 23" - нежитлова будівля загальною площею 236,7 кв.м (група приміщень № 1).
6. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.
7. Стягнути з Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-Ресурси" (01103, м. Київ, Військовий проїзд 8, код ЄДРПОУ 32248749) на користь Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, код ЄДРПОУ 00032945) 144 012 (сто сорок чотири тисячі дванадцять) грн. 80 коп судового збору за подання позову та 216 019 (двісті шістнадцять тисяч дев`ятнадцять) грн. 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Персевбуд" (01103, м. Київ, Військовий проїзд 8код ЄДРПОУ 42174679) на користь Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, код ЄДРПОУ 00032945) 144 012 (сто сорок чотири тисячі дванадцять) грн. 80 коп судового збору за подання позову та 216 019 (двісті шістнадцять тисяч дев`ятнадцять) грн. 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
9. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.
10. Матеріали справи №910/11979/24 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст складено та підписано 24.06.2026. (у зв`язку із перебуванням головуючого судді Ткаченка Б.О. на лікарняному та судді Гаврилюка О.М. у відпустці)

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко 

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім