ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/12075/25
провадження № 2-др/753/85/26

ДОДАТКОВЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року Дарницький районний суд міста Києва під головуванням судді Осіпенко Л.М.
за участю: 
секретаря судового засідання - Петрової Т.О.,
позивача - ОСОБА_1 ,
відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дарницького районного суду міста Києва в режимі відеоконференції заяву відповідача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у 
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок неналежного виконання договору (доручення), -

ВСТАНОВИВ:

06.04.2026 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок неналежного виконання договору (доручення) було відмовлено.
В мотивувальній частині рішення суду вказано, що при вирішенні справи суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, яке буде вирішено в окремому судовому засіданні з ухвалення додаткового рішення відповідно до вимог ст. 270 ЦПК України.
07.04.2026 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 26 250,00 грн.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21.05.2026 року заяву про ухвалення додаткового рішення призначено до розгляду (а.с. 79 т. 2).
29.05.2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, заявлених відповідачем до відшкодування.
В обґрунтування заяви зазначив, що заявлений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям реальності, необхідності та розумності.
Зокрема, позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 сам є практикуючим адвокатом, а тому, на його думку, не мав об`єктивної необхідності залучати іншого адвоката для представництва своїх інтересів у цій справі.
Крім того, позивач зазначає, що представник відповідача - адвокат Гордін Л.Я. брав участь не у всіх судових засіданнях, у частині з них з`являвся із запізненням або безпосередньо перед їх завершенням, а його процесуальна діяльність фактично зводилася до висловлення підтримки правової позиції відповідача без вчинення значного обсягу процесуальних дій. На думку позивача, наведені обставини свідчать про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат із фактичним обсягом наданої правничої допомоги та складністю справи.
Також про надмірність витрат свідчить й те, що у відзиві зазначено, що орієнтовна вартість витрат на професійну правничу допомогу складає 100 000,00 грн. за 25 годин роботи, а в подальшому зменшив їх спочатку до 50 000,00 грн., а потім до 26 250,00 грн.
Позивач ОСОБА_1 зазначає, що стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 26 250,00 грн. буде становити для нього надмірний фінансовий тягар, оскільки його щомісячний дохід становить лише 3 209,00 грн. 
24.06.2026 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із запереченнями проти зменшення витрат на професійну правничу допомогу, та зазначив, що позивач  ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність, а тому твердження про його скрутне матеріальне становище є неправдивим.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтримав заяву про ухвалення додаткового рішення та просив стягнути з позивача на його користь 26 250,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
У судовому засіданні позивач  ОСОБА_1 заперечував проти заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, з підстав, викладених у запереченнях.
Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, заяви та клопотання сторін, суд дійшов до такого висновку. 
Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Згідно із п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із проведенням експертизи.
Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При цьому, суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.
Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19. 
Таким чином, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У позовній заяві, на виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивачем зазначено, що він очікує понести судові витрати у зв`язку з розглядом справи у загальному розмірі 24 000,00 грн.
У відзиві, на виконання вимог п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України, відповідачем зазначено, що він очікує понести судові витрати у зв`язку з розглядом справи у загальному розмірі 100 000,00 грн.
Оскільки у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судові витрати, понесені відповідачем, підлягають відшкодуванню за рахунок позивача відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України. 
Судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.
На підтвердження витрат, які поніс відповідач, до суду надано: договір про надання правової допомоги від 31.07.2025 року (а.с. 64), акт приймання-передачі наданих послуг № 1/04/2026 віл 06.04.2026 року на суму 26 250,00 грн. (а.с. 65), рахунок № 1/04/2026 на суму 26 250,00 грн. (а.с. 66), квитанцію до прибутково касового ордера № 7 від 06.04.2026 року на суму 26 250,00 грн.
Зокрема у п. 3.1. договору про надання правової допомоги зазначено, що гонорар визначається згідно із домовленістю сторін за погодинною системою оплати, виходячи із базової ставки 5 000,00 грн. - 1 година. 
При цьому, суд враховує, що у акті приймання-передачі наданих послуг № 1/04/2026 віл 06.04.2026 року зазначено, що довірителю ( ОСОБА_2 ) надано знижку у розмірі 50 % від визначеної в п. 3.1. договору базової ставки.
З огляду на викладене, суд вважає доведеними витрати відповідача, пов`язані з розглядом справи належними та допустимими доказами у розмірі 26 250,00 грн. 
Також позивачем ОСОБА_1 заявлено про зменшення витрат на професійну допомогу, яке підлягає оцінці.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, у разі заперечення розміру витрат на професійну правничу допомогу, сторона, яка заперечує проти їх стягнення, зобов`язана навести відповідні доводи та докази, що свідчать про їх неспівмірність, необґрунтованість чи надмірність.
Суд вважає доводи позивача частково обґрунтованими. Як убачається з матеріалів справи та журналів судових засідань, представник відповідача брав участь не в усіх судових засіданнях, а в окремих із них приєднувався до розгляду із запізненням або безпосередньо перед його завершенням. При цьому його процесуальна участь у таких засіданнях фактично обмежувалася повідомленням про підтримку правової позиції свого довірителя без надання додаткових пояснень, заявлення клопотань, участі у дослідженні доказів чи вчинення інших процесуальних дій.
Сам по собі факт підключення представника до судового засідання в режимі відеоконференції не може автоматично свідчити про надання правничої допомоги в тому обсязі, який обґрунтовує заявлений до відшкодування розмір витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати не формальну присутність адвоката у судовому засіданні, а реальний обсяг наданої ним правничої допомоги, її необхідність та співмірність зі складністю справи, обсягом виконаної роботи і часом, витраченим на її виконання.
Крім того, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з ознайомленням представника відповідача з матеріалами цивільної справи № 753/21685/17.
По-перше, зазначені витрати стосуються здійснення процесуальних дій в іншому судовому провадженні, а тому не можуть вважатися судовими витратами, понесеними у зв`язку з розглядом цієї справи у розумінні статей 133, 137 та 141 ЦПК України.
По-друге, як встановлено судом, витрати на ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 753/21685/17 вже були предметом оцінки суду та відшкодовані в межах розгляду відповідної справи. Повторне їх стягнення у цьому провадженні фактично призведе до подвійного відшкодування одних і тих самих витрат, що суперечить принципам справедливості, розумності та недопустимості безпідставного збагачення сторони за рахунок іншого учасника процесу.
Суд також враховує майновий стан позивача, а саме, що він має невеликий дохід (а.с. 98), що може свідчити про те, що стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу у більшому розмірі, становитиме надмірний тягар. Водночас суд враховує і те, що позивач здійснює підприємницьку діяльність.
З огляду на викладене, враховуючи характер та складність справи, обсяг фактично наданої відповідачу правничої допомоги, тривалість розгляду справи, а також критерії реальності, необхідності, співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку, що з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн, який є обґрунтованим та співмірним обсягу фактично наданих адвокатом послуг.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 137, 141, 270 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Заяву відповідача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення - задовольнити.
Ухвалити додаткове рішення у справі, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 копійки.
Додаткове рішення суду набирає законної сили через тридцять днів з моменту його підписання.
Додаткове рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його підписання.
Учасник справи, якому копію додаткового рішення суду не було вручено в день його підписання, має право на поновлення строку для апеляційного оскарження, якщо скаргу подано протягом тридцяти днів з моменту отримання його копії.
У разі апеляційного оскарження, додаткове рішення суду набирає законної сили з моменту прийняття апеляційним судом судового рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення апеляційної скарги, закриття апеляційного провадження, залишення апеляційної скарги без розгляду або без задоволення.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя:          Л.М. Осіпенко