ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 520/33718/25
адміністративне провадження № К/990/14556/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Дашутіна І. В.,
суддів Єресько Л. О., Загороднюка А. Г.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року, постановлену суддею Волошиним Д. А, та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2026 року, ухвалену колегією суддів у складі Семененко М. О., Подобайло З. Г., Чалого І. С., у справі № 520/33718/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області № 08-03/304 від 29 листопада 2022 року про звільнення її з посади заступника начальника управління з питань праці - начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб та інших нормативно-правових актів;
- поновити її на посаді заступника начальника управління з питань праці - начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб та інших нормативно-правових актів або на аналогічній посаді, що відповідає її освітньому рівню, профілю професійної компетентності та кваліфікаційному досвіду роботи;
- стягнути з Головного управління Держпраці у Харківській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30 листопада 2022 року по день ухвалення рішення суду, з відрахуванням належних до сплати податків та зборів.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02 січня 2026 року клопотання про витребування доказів та про поновлення строку звернення до суду залишено без задоволення. Позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду: заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом із доказами поважності причин його пропуску; копії оскаржуваного наказу Голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області № 08-03/304 від 29 листопада 2022 року про звільнення ОСОБА_1 , або обґрунтованого клопотання про витребування доказів з доказами вжиття позивачкою заходів для отримання копії оскаржуваного рішення та (або) неможливості самостійного отримання копії оскаржуваного рішення. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2026 року, позовну заяву повернуто.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з позовною заявою про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, який прийнятий 29 листопада 2022 року, позивачка звернулася до суду лише 29 грудня 2025 року, тобто більш ніж через 3 роки після звільнення з публічної служби. Водночас на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачка не навела достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод, які б завадили їй звернутися до суду з цим позовом протягом встановленого законом строку.
Суд апеляційної інстанції також зауважив, що позивачкою у позовній заяві зазначено, що нею оскаржується наказ Голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області №08-03/304 від 29 листопада 2022 року "Про звільнення з посади ОСОБА_1 " (з посади заступника начальника управління з питань праці - начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб та інших нормативно-правових актів). Однак в матеріалах справи відсутній зазначений позивачкою наказ Голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області із таким номером. Поряд з цим, в матеріалах справи наявна копія наказу Голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області №08-03/319 від 29 листопада 2022 року "Про звільнення з посади ОСОБА_1 ", зміст якого відповідає обставинам, на які посилаються сторони. Аналізуючи доводи позивачки та відповідача, а також надані докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розбіжність в номері наказу є формальною та не впливає на суть спірних правовідносин, адже обидві сторони фактично посилаються на один і той самий управлінський акт про звільнення позивача, незалежно від зазначеного номера.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
Не погодившись з ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2026 року, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить зазначені судові рішення скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у встановленому законом порядку.
Підставами для відкриття касаційного провадження у цій справі скаржниця зазначає:
1. Неправильне визначення початку перебігу місячного строку - пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Так, скаржниця стверджує, що суди попередніх інстанцій проігнорували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 01 грудня 2020 року у справі № 807/658/18, від 19 серпня 2021 року у справі № 300/1126/19, від 09 серпня 2021 року у справі № 340/448/19, ототожнивши дату видання наказу з моментом, коли вона мала «реальну можливість дізнатися» про порушення її прав. Водночас зауважує:
- порушенням її прав є не сам факт звільнення, а застосування неналежної правової підстави («ліквідація» замість «реорганізація», за якої обов`язковим є пропозиція іншої посади у правонаступника). Про цю обставину вона дізналась лише 02 грудня 2025 року;
- права можна порушити не тільки фактом видання наказу, але й способом його оформлення і строк має обраховуватись від дня, коли особа мала реальну можливість оцінити правову підставу та її наслідки.
Скаржниця категорично заперечує факт особистого отримання наказу 30 листопада 2022 року, оскільки зазначає, що з 02 травня 2022 року перебувала за кордоном, що підтверджено належними доказами (відмітки в паспорті громадянки України для виїзду за кордон), які не були спростовані відповідачем. Звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 480/4008/18 наголосив: тягар доведення факту та дати вручення копії наказу про звільнення покладається виключно на роботодавця. Відмовляючи у витребуванні оригіналів документів для перевірки факту фізичної присутності позивачки та достовірності її підпису, суди де-факто переклали цей тягар на неї, чим порушили статтю 77 КАС України та не застосували висновки Верховного Суду у справах № 160/4657/20 та № 693/297/21, за якими за відсутності належного вручення наказу місячний строк не розпочинався.
2. Неналежна оцінка декларації при звільненні як доказу обізнаності - пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Скаржниця зазначає, що ще в січні 2022 року отримала Попередження про можливе звільнення. В подальшому, перебуваючи за кордоном та не маючи належного повідомлення від роботодавця, вона подала декларацію виключно на виконання вимог статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» під страхом кримінальної та адміністративної відповідальності.
Водночас суди попередніх інстанцій застосували норму права, а саме, частину другу статті 122 КАС України, без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 160/2594/20, де зазначено, що виконання антикорупційного обов`язку із подання декларації є самостійним публічно-правовим інститутом і не може підміняти собою належне повідомлення працівника про звільнення за нормами трудового права.
Так, не застосувавши цей висновок Верховного Суду, суди попередніх інстанцій ототожнили виконання антикорупційного обов`язку з обізнаністю про оскаржуваний наказ про звільнення, чим фактично використали добросовісне виконання закону проти позивачки. 
3. Застосування неналежної підстави звільнення: «ліквідація» замість «реорганізація» - пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Скаржниця звертає увагу на те, що її було звільнено на підставі п. 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» - ліквідація державного органу. Однак фактично відбулась реорганізація: постановою Кабінету Міністрів України № 14 від 12 січня 2022 року «Деякі питання територіальних органів Держпраці» утворено Північно-Східне міжрегіональне управління Держпраці, якому передано функції, завдання та майно Головного управління Держпраці у Харківській області.
Зазначає, що Верховний Суд у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 820/2932/16 сформулював принципову правову позицію, відповідно до якої у разі покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Ця правова позиція є вирішальною для вирішення її справи, оскільки:
- якщо мало місце не ліквідація, а реорганізація, то звільнення за п. 1-1 частина перша статті 87 Закону України «Про державну службу» є незаконним;
- при реорганізації роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику іншу посаду (пункт 1 частина перша статті 87 Закону України «Про державну службу»), чого зроблено не було;
- обрання неналежної підстави звільнення маскувало порушення прав позивачки, що безпосередньо впливає на визначення початку перебігу місячного строку.
Також скаржниця звертає увагу на те, що після внесення змін до статті 87 Закону України «Про державну службу» у 2019 році п. 1 (реорганізація) та п. 1-1 (ліквідація) стали окремими, самостійними підставами звільнення з різними правовими наслідками. Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2021 року у справі № 380/1857/20 підтвердив цю позицію, наголосивши на різних процедурних гарантіях для працівників залежно від підстави припинення служби.
Водночас суди попередніх інстанцій не надали жодної оцінки тому факту, що функції Головного управління Держпраці у Харківській області передано Північно-Східному міжрегіональному управлінню Держпраці, тобто ліквідація за своєю суттю була реорганізацією. Це, на думку скаржниці, має вирішальне значення як для законності звільнення, так і для обчислення строку оскарження, оскільки вона не могла знати про порушення своїх прав (відсутність пропозиції посади у правонаступника) до ознайомлення із підставою наказу - 02 грудня 2025 року, так і для права вимагати працевлаштування.
4. Надмірний формалізм: незастосування стандарту «реальної практичної можливості» оскарження - пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 грудня 2023 року у справі № 520/1189/23 та від 15 лютого 2023 року у справі № 640/17265/22, де Верховний Суд наголосив, що застосування процесуальних строків не може бути «надмірно формалістичним». Особа повинна мати реальну, практичну та ефективну (а не ілюзорну) можливість реалізувати своє право на оскарження.
Також скаржниця посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22, де було сформульовано фундаментальний принцип: «Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку».
Скаржниця зауважує, що це рішення Великої Палати Верховного Суду підтверджує те, що строк звернення до суду не може тлумачитися так, щоб він працював як процесуальний щит для органу влади, який порушує закон. Суб`єкт владних повноважень не повинен отримувати легітимацію для зловживання правом через просту вказівку на сплив строку оскарження, перебіг якого він сам же і унеможливив неправомірним оформленням звільнення (як «ліквідації») та неврученням наказу.
5. Відсутність сукупної оцінки всіх обставин справи («воєнних обставин») - пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Скаржниця зазначає, що Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2025 року у справі № 910/21221/21 зазначив про те, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків. Проте питання поновлення строку вирішується в кожному конкретному випадку - з урахуванням обставин, що реально перешкоджали вчиненню процесуальних дій.
Звертає увагу на те, що суди попередніх інстанцій оцінили обставини справи ізольовано та проігнорували фундаментальний доказ: копію паспорта з відмітками про перетин кордону, яка об`єктивно виключала можливість підписання позивачем наказу 30 листопада 2022 року у м. Харкові. Також судами не було враховано:
- проживання у Північній Салтівці - районі найбільш руйнівних обстрілів;
- вимушена евакуація з 02 травня 2022 року та повернення лише у вересні 2025 року (не спростовано відповідачем);
- відсутність належного офіційного повідомлення від ліквідаційної комісії за адресою ВПО чи за кордоном;
- правова невизначеність: маскування реорганізації під ліквідацію.
Жодна з цих обставин сама по собі може не бути гарантією поновлення строку, однак їх сукупна оцінка (особливо факту фізичної неможливості отримати наказ через евакуацію) є обов`язковою за стандартом Верховного Суду, викладеними у справах № 990/115/22 та № 910/21221/21.
6. Незастосування принципу venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) до суб`єкта владних повноважень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Скаржник зазначає про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування доктрини venire contra factum proprium до суб`єкта владних повноважень при вирішенні питання поновлення строку в справах про звільнення з публічної служби.
7. Вирішення фактичних питань на стадії відкриття провадження; порушення розподілу тягаря доказування - пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 160/6659/19, де зазначено, що тягар доведення факту належного вручення акта, що оскаржується, лежить виключно на владному суб`єкті.
Водночас, незважаючи на надані докази перебування за кордоном з травня 2022 року, суди попередніх інстанцій прийняли як безумовний доказ аркуш ознайомлення з її нібито підписом від 30 листопада 2022 року. 
Зауважує, що відмовляючи у витребуванні оригіналів для експертизи, суди попередніх інстанцій порушили презумпцію правомірності дій позивача та покладення тягаря доказування на суб`єкта владних повноважень.
Встановлюючи на стадії повернення позовної заяви факт справжності підпису та обізнаності скаржниці попри об`єктивні докази її відсутності в країні, суди попередніх інстанцій вирішили спір по суті (оцінили достовірність ключових доказів), що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 є недопустимим при вирішенні суто процесуального питання про відкриття провадження.
Верховний Суд ухвалою від 21 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження за указаною касаційною скаргою.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить касаційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2026 року - без змін.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції, та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
У справі, що розглядається, позивачка оскаржує наказ Голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області №08-03/319 від 29 листопада 2022 року про звільнення її з посади заступника начальника управління з питань праці -начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб та інших нормативно-правових актів Головного управління Держпраці у Харківській області.
З позовною заявою позивачка звернулася до суду першої інстанції 29 грудня 2025 року, тобто з пропуском передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду, а причини пропуску такого строку суди попередніх інстанцій визнали неповажними.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права при вирішенні питання дотримання позивачкою строків звернення до суду із цим позовом та неправильної оцінки поважності причин пропуску такого строку, колегія суддів виходить із такого.
Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Колегія суддів звертає увагу на те, що процесуальні норми КАС України, якими врегульовано перебіг строків звернення до суду, визначають, що перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів і не пов`язує їх з моментом, коли особа почала вважати, що діями, рішеннями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень ці права чи інтереси порушено.
День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Якщо цей день встановити точно неможливо, то його строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2020 року № 340/1019/19).
Наслідки пропуску строку звернення до суду визначені статтею 123 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Системний аналіз положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача у спірних правовідносинах є надання можливості останньому скористатися правом подати заяву, в якій вказати інші причини поважності пропущеного строку, ніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку у разі визнання їх судом неповажними.
Згідно з частиною другою статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Отже, право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.
Це насамперед обумовлене специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду для вирішення спору, відносини стають стабільними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Водночас пропуск строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду чи повернення позовної заяви особі, яка її подала, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається та вирішується в порядку, встановленому КАС України.
Так, за приписами частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.
Отже, поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.
При цьому поновлення строку не є обов`язком суду, а є предметом його оцінки (розсуду) залежно від встановлених обставин, доводів і доказів сторін. У разі подання позивачем клопотання про поновлення строку суд повинен надати йому оцінку та вирішити шляхом визнання/невизнання причин пропуску такого строку поважними/неповажними.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. Строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин. Застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.
Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку (пункт 49 постанови Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19).
У справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 січня 2022 року ОСОБА_1 ознайомлено з Попередженням про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Харківській області, зі змісту якого убачається, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року №14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці", наказу Державної служби України з питань праці від 17 січня 2022 року №19 "Про ліквідацію Головного управління Держпраці у Харківській області" та наказу Головного управління Держпраці у Харківській області від 21 січня 2022 року №105 "Про затвердження плану заходів, пов`язаних з ліквідацією Головного управління Держпраці у Харківській області", у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Харківській області, на виконання вимог частини третьої статті 87 Закону України "По державну службу", позивачку попереджено про наступне звільнення із займаної посади на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", яке відбудеться по закінченню 30 календарних днів з дня ознайомлення з даним попередженням, з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. 
У Попереджені про наступне звільнення міститься особистий підпис ОСОБА_1 про ознайомлення /а.с. 111/. 
Факт ознайомлення із Попередженням про наступне звільнення позивачкою не заперечується.
29 листопада 2022 року наказом Голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області №08-03/319 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника управління з питань праці - начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб та інших нормативно-правових актів Головного управління Держпраці у Харківській області, з 30 листопада 2022 року, у зв`язку з ліквідацією державного органу відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
Як вже зазначалось, з позовною заявою позивачка звернулась до суду першої інстанції лише 29 грудня 2025 року.
Вирішуючи питання дотримання позивачкою строку звернення до суду з цим позовом та надаючи оцінку поважності причин пропуску такого строку, суди попередніх інстанцій урахували те, що згідно з наявною в матеріалах справи копією наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади від 29 листопада 2022 року №08-03/319, копію зазначеного наказу позивачка отримала 30 листопада 2022 року /а.с. 108-109/.
Крім того, до матеріалів справи було надано: копію Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, у якій міститься запис №20 з інформацією про отримання ОСОБА_1 трудової книжки особисто 30 листопада 2022 року /а.с. 91/; копію розрахункового листка ОСОБА_1 , таб.№4002, за листопад 2022 року, з інформацією про проведений розрахунок при звільненні - виплачено компенсацію за невикористані 6 днів відпустки, вихідну допомогу /а.с. 110/, що узгоджується зі змістом пункту 2 наказу Голови комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області від 29 листопада 2022 року №08-03/319 "Про звільнення з посади ОСОБА_1 " в частині наданого відділу бухгалтерського обліку та фінансово-господарського забезпечення Головного управління Держпраці у Харківській області доручення провести з позивачкою повний розрахунок при звільненні.
Також судами попередніх інстанцій установлено, що 08 грудня 2023 року позивачкою належним чином було виконано обов`язок, передбачений абзацом 1 частини другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції», щодо подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування з типом "при звільненні", в якій остання чітко визначила кінцеву дату періоду, за який подається декларація, яка збігається з датою її звільнення - 30 листопада 2022 року /а.с. 100-107/.
Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій зауважили, що сукупність наявних в матеріалах справи доказів є цілісною, послідовною та достатньою для висновку про те, що позивачка була поінформована про своє звільнення з 30 листопада 2022 року та усвідомлювала відповідні правові наслідки факту звільнення з державної служби. 
Водночас в ході розгляду справи позивачка зауважувала, що 30 листопада 2022 року не отримувала копію оскаржуваного наказу про звільнення, оскільки з 02 травня 2022 року перебувала за кордоном. Зазначала, що про факт свого звільнення вона дізналась лише 02 грудня 2025 року, з моменту отримання її представником ( Ус М.В. ) листа від Комісії з ліквідації Головного управління Держпраці у Харківській області (вих. № ХК/1/1587-22). Отже, на її думку, саме з 02 грудня 2025 року починається перебіг строку звернення до суду з цим позовом.
В контексті зазначених доводів позивачки Верховний Суд наголошує, що при визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися про дійсний стан свого права (інтересу) не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки спір у цій справі виник з приводу звільнення позивачки з публічної служби, то до спірних відносин застосовуються положення КАС України, якими встановлено спеціальні строки звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
При цьому, враховуючи положення частини другої статті 122 КАС України, початок перебігу строку звернення до суду обчислюється не з дня вручення копії наказу про звільнення, а з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Водночас колегія суддів Верховного Суду критично оцінює доводи скаржниці про те, що про факт свого звільнення вона дізналась лише 02 грудня 2025 року з огляду на таке.
Так, доданий до позовної заяви лист Головного управління Держпраці у Харківській області від 02 грудня 2025 року № ХК/1/157-22 не містить будь-якого посилання на номер і дату наказу про звільнення ОСОБА_1 , а також підстави такого звільнення. Зазначеним листом Головне управління Держпраці у Харківській області лише надало довідки про складові заробітної плати згідно додатків 4, 5 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року № 622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб», які містять виключно інформацію про складові заробітної плати ОСОБА_1 . 
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що отримання листа у відповідь на адвокатський запит не змінює момент, з якого позивачка повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли остання почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.
Надаючи оцінку доводам позивачки про те, що вона фізично не могла ознайомитися з наказом та підписати його 30 листопада 2022 року, оскільки в цей час перебувала за межами території України, про що свідчать відмітки у паспорті для виїзду за кордон (виїзд 02 травня 2022 року, в`їзд 09 вересня 2025 року, виїзд 25 вересня 2025 року), суди попередніх інстанцій виходили з такого.
Так, з доданої до позовної заяви копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , судами встановлено, що його сторінки заповнені непослідовно: частина сторінок не містить жодних відміток, тоді як на окремих сторінках наявні поодинокі штампи про перетин державного кордону (сторінки 2-5 не містять жодних відміток; сторінки 6-7 містять відмітки перетину державного кордону (виїзду та в`їзду) в хронологічному порядку; сторінка 8 не містить відміток; сторінка 9 містить лише одну відмітку про перетин кордону 02 травня 2022 року, сторінки 10-31 не містять відміток; сторінка 32 містить дві відмітки про перетин державного кордону 09 вересня 2025 року та 25 вересня 2025 року).
Водночас надана копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 сама по собі не може бути визнана достатнім та беззаперечним доказом безперервного перебування позивачки за кордоном у період, на який вона посилається, оскільки стаття 22 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" передбачає, що кожен громадянин України має право мати одночасно два чинних закордонних паспорта.
До того ж, у 2022 році через гуманітарні обставини та за раніше досягнутими домовленостями з суміжними країнами, співробітники прикордонного відомства могли здійснювати пропуск громадян України також і за внутрішнім паспортним документом, що широко висвітлювалось в засобах масової інформації та є загальновідомим (https://mvs.gov.ua/news/osoblivosti-peretinannya-kordonu-pid-cas-diyi-pravovogo-rezimu-vojennogo-stanu: https://ukurier.gov.ua/uk/articles/peretinannya-derzhavnogo-kordonu-pid-chas-pravovog/ тощо).
Суди попередніх інстанцій також зауважили, що у випадку перебування за кордоном, як стверджує позивачка, вона не була позбавлена можливості здійснювати комунікацію з роботодавцем та/або судом в електронній формі. При цьому, той факт, що позивачка подала електронну декларацію при звільненні підтверджує, що вона мала вільний доступ до засобів електронної комунікації та могла ними користуватися.
Також, з огляду на інформацію про перетин кордону України, яка фактично міститься в копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , відсутнє будь-яке логічне та обґрунтоване пояснення, чому позивачка не вживала жодних дій щодо захисту своїх порушених прав у період відвідування України у вересні 2025 року (в`їзд 09 вересня 2025 року, виїзд 25 вересня 2025 року).
Крім того, суди попередніх інстанцій обґрунтовано не взяли до уваги посилання позивачки про необізнаність щодо утворення нової установи, до якої переходять повноваження щодо виконання функцій відповідача та неповідомлення останньої про такі обставини, оскільки в Попередженні про наступне звільнення, отримання якого позивачка не заперечує, прямо вказано, що звільнення відбудеться у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Харківській області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці".
Суди попередніх інстанцій зауважили, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України доводяться до відома населення відповідно до статті 57 Конституції України та в порядку, передбаченому Указом Президента України "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" від 10 червня 1997 року № 503/97 шляхом їх оприлюднення державною мовою в офіційних друкованих виданнях, до яких відносяться "Офіційний вісник України" та газета "Урядовий кур`єр".
Постанова Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 14 "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" офіційно опублікована в офіційних виданнях "Урядовий кур`єр" від 15 грудня 2022 року №8 та "Офіційний вісник України" від 25 січня 2022 року (№ 7, стор. 56, стаття 372, код акта 109595/2022), отже доведена в установленому чинним законодавством порядку.
У контексті посилання скаржниці на обґрунтування наявності підстав для поновлення строку на введення в Україні воєнного стану, Суд зауважує, що питання поновлення строку в умовах воєнного стану неодноразово вирішувалося Верховним Судом. Так, з огляду на приписи частини першої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», відповідно до якої у період дії воєнного стану, зокрема, не можуть бути припинені повноваження судів, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 указала, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
У цьому взаємозв`язку Велика Палата Верховного Суду зауважила, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку.
За усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною.
Верховний Суд, зокрема, у постанові від 16 лютого 2023 року у справі № 640/4426/22 визначив, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.
Надаючи оцінку доводам позивачки про те, що пропуск строку звернення до суду також обумовлений об`єктивними, непереборними обставинами, що виникли внаслідок повномасштабної збройної агресії рф проти України, що визнано загальновідомим фактом, зокрема, проживання у районі Північна Салтівка місто Харків, який з 24 лютого 2022 року перебував під масивними артилерійськими обстрілами та зазнав значних руйнувань у наслідок збройної агресії рф, що унеможливлювало безпечне проживання та своєчасне звернення до суду, та перебування останньої через ці обставини за кордоном, суди попередніх інстанцій зазначили таке.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309, Харківська міська територіальна громада, до якої входить місто Харків, була віднесена до територій активних бойових дій у період з 24 лютого 2022 року по 15 вересня 2022 року, а з 15 вересня 2022 року по теперішній час віднесена до території можливих бойових дій.
Також суди попередніх інстанцій врахували, що Харківський окружний адміністративний суд з 24 лютого 2022 року продовжив роботу в складних умовах воєнного стану, підсудність справ не змінювалась. Тобто, суд безперервно здійснював свою діяльність, забезпечуючи можливість реалізації права на судовий захист в межах своєї юрисдикції, у тому числі і станом на 30 листопада 2022 року
Водночас суди попередніх інстанцій зауважили, що позивачкою не було надано доказів того, що вищезазначені обставини створювали для неї реальні та непереборні перешкоди для своєчасного звернення до суду з цим позовом.
Крім того, у випадку перебування за кордоном, як стверджує позивачка, вона не була позбавлена можливості здійснювати комунікацію з роботодавцем та/або судом в електронній формі. При цьому, той факт, що позивачка подала електронну декларацію при звільненні підтверджує, що вона мала вільний доступ до засобів електронної комунікації та могла ними користуватися.
При цьому, з дати звільнення позивачки з державної служби до дати, коли вона почала вчиняти активні дії щодо з`ясування стану своїх прав, минуло більше ніж три роки, що не може бути визнано судом як розумний строк для пошуку шляхів захисту своїх порушених прав позивачем, а тому відповідні посилання позивача підлягають відхиленню.
Щодо доводів позивачки про поважність пропуску строку звернення до суду з цим позовом через тяжкі особисті обставини, зокрема, психоемоційним станом (тривога, депресія) через мобілізацію єдиного сина, усвідомлення ризику для його життя, через що пріоритетом для неї стало збереження родини, а не вирішення трудових спорів, то суди попередніх інстанцій зауважили, що зазначені обставини могли викликати в останньої емоційне напруження, тривогу та переживання, однак самі по собі такі обставини не є безумовною підставою для визнання причин пропуску строку поважними. Для цього існування таких обставин має бути підтверджено належними та допустимими доказами про об`єктивну неможливість своєчасного звернення до суду.
Водночас матеріали справи не містять жодних медичних документів чи інших доказів, які б підтверджували наявність у позивачки такого стану здоров`я, що фактично перешкоджав їй у можливості реалізувати право на звернення до суду у встановлений законом строк. Також позивачкою не було надано доказів того, що зазначені обставини мали тривалий, безперервний характер і унеможливлювали вчинення будь-яких юридично значимих дій.
Щодо доводів позивачки про те, що відповідач «ввів її в оману» щодо підстав її звільнення, здійснивши звільнення за процедурою повної ліквідації, у той час як остання вважала, що фактично відбулась реорганізація із правонаступництвом з передачею завдань і функцій Головного управління Держпраці у Харківській області новоствореному Північно-Східному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці, про створення якого позивачку ніхто не повідомив, то суди попередніх інстанцій зауважили, що наведені аргументи становлять зміст спірних правовідносин по суті, яким суд не може надавати оцінку на стадії вирішення питання про відкриття провадження.
Щодо доводів скаржниці про порушення судами попередніх інстанцій розподілу тягаря доказування, то колегія суддів Верховного Суду зазначає таке.
Згідно з частиною шостою статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
У постанові від 27 травня 2020 року у справі № 9901/546/19 Великої Палати Верховного Суду акцентувалась увага й на тому, що нормами статті 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що такими приписами процесуального закону чітко окреслений характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.
Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні відповідного процесуального документу, зокрема позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас колегія суддів зауважує, що обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.
Презюмується, що реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 жовтня 2023 року у справі № 990/139/23).
Водночас у справі, що розглядається, позивачкою не доведено наявності об`єктивних, непереборних обставин, які унеможливлювали своєчасне звернення до суду, а наведені нею причини мають суб`єктивний характер та не підтверджені належними та допустимими доказами. 
Щодо доводів скаржниці про те, що їй було відмовлено у витребуванні доказів, то колегія суддів звертає увагу на таке.
Зі змісту ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 02 січня 2026 року убачається, що залишаючи клопотання позивачки про витребування доказів (зокрема, належним чином засвідчену копію наказу про звільнення № 08-03/304 від 29 листопада 2022 року) без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що зазначене клопотання не відповідало вимогам частини другої статті 80 КАС України. Так, у позовній заяві позивачкою не вказано, яких заходів вона вжила для отримання копій документів, які вона просила витребувати, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання відповідних документів. Крім того, позивачкою не було надано до суду доказів відмови відповідача у видачі цих документів.
З огляду на наведене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій у оскаржуваних судових рішеннях правильно надали оцінку доводам позивачки та не встановили поважних причин пропуску нею строку звернення до суду з цим позовом.
Крім того, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що встановлені у цій справі обставини не свідчать про застосування судами попередніх інстанцій надмірного формалізму під час вирішення питання про поновлення строку на звернення до суду із цим позовом.
Надаючи оцінку доводам скаржниці про необхідність врахування рішень Верховного Суду, зазначених нею в касаційній скарзі, колегія суддів зауважує, що у кожних окремих правовідносинах результат вирішення справи залежить від фактичних обставин справи, оцінки судами доказів або відсутності певних доказів.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суди попередніх інстанцій, посилаючись на норму права, застосували її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачили тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, яка є подібною до справи, що розглядається Судом.
Водночас аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі та у наведених скаржником рішеннях суду касаційної інстанції свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, а тому висновки Верховного Суду не можуть слугувати прикладом правильного застосування норм права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 КАС України). 
З огляду на результат касаційного розгляду справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2026 року у справі № 520/33718/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Дашутін
Судді Л. О. Єресько
А. Г. Загороднюк