Справа № 274/1700/25	  	Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.	
Категорія 59	  	Доповідач Шалота К.В.	

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 року	м. Житомир	

Житомирський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача  Шалоти К. В.,
суддів     Коломієць О. С., Талько О. Б.,
за участю секретаря
судового засідання   Прохорчук Д. В.,
відповідачки     ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),
представника відповідачки  ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Брага Антон Іванович,
на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 лютого 2026 року, ухвалене у складі судді Хуторної І. Ю. у м. Бердичеві,
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Бердичівської державної нотаріальної контори Денисенко Ганна Анатоліївна,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
1. У березні 2025 року ОСОБА_3 (далі – позивач) звернувся до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_1 (далі – відповідач) про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними та виключення відповідних відомостей з Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ.
2. Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна сестра позивача — ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану на території села Тарасівка Жмеринського району Вінницької області.
3. Вказувалось, що позивач за життя ОСОБА_4 підтримував із нею близькі родинні стосунки, у всьому надавав їй допомогу, забезпечував ліками, продуктами харчування, відвозив її до лікарні, морально підтримував, був з сестрою в останні хвилини її життя, займався похованням сестри та поніс усі матеріальні витрати по похованню та оплаті ритуальних послуг.
4. Стверджувалося, що за життя ОСОБА_4 позивач уклав з нею усний договір догляду, а ОСОБА_4 зі своєї сторони надала гарантії, що заповідає позивачу свою квартиру.
5. Після смерті ОСОБА_4 позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину як спадкоємець померлої сестри, однак постановою нотаріса йому було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії у зв`язку з тим, що за життя ОСОБА_4 склала заповіт від 10 вересня 2021 року, яким все належне їй рухоме та нерухмое майно заповіла ОСОБА_1 .
6. Позивач стверджував, що ОСОБА_4 зловживала алкогольними напоями через що мала ряд хронічних захворювань, постійно знаходилася в стані алкогольного сп`яніння, перебувала під моральним та психологічним тиском та впливом ОСОБА_1 , яка ввела заповідача в оману, після чого остання в один день склала на неї нотаріальну довіреність та заповіт, в момент, коли заповідач не здатна була усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними.
7. Також позивач вказував, що заповіт ОСОБА_4 є нікчемним, оскільки під час його посвідчення нотаріусом були допущені помилки, зокрема, не зазначено повністю прізвище, ім`я та по батькові нотаріуса, який посвідчив заповіт; неправильно зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податку заповідача; прізвище, ім`я та по батькові заповідача записано скорочено як " ОСОБА_4 ", а до процедури засвідчення заповіту не були залучені свідки.
8. Посилаючись на викладене, позивач просив:
— визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 від 10 вересня 2021 року на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрований за № 1494 приватним нотаріусом Бердичівського нотаріального округу Житомирської області Пашинським О. М. та виключення з Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ відомостей про реєстрацію цього заповіту;
— визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 , засвідчений державним нотаріусом Бердичівського державної нотаріальної контори Житомирської області Денисенко Г. А. шляхом виключення з Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ відомостей про реєстрацію цього свідоцтва.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції
9. Бердичівський районний суд Житомирської області рішенням від 09 лютого 2026 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовив повністю.
10. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним оспорюваного заповіту, суд першої інстанції виходив з того, що під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус дотримався вимог статей 1247, 1248 Цивільного кодексу України, а позивач не довів порушення вимог закону при його складанні чи посвідченні і не довів, що волевиявлення спадкодавиці не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, а зазначені позивачем недоліки заповіту не свідчать про його нікчемність, що визначені у статті 1257 Цивільного кодексу України.
11. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, місцевий суд вказав, що таке свідоцтво нотаріусом не видалося.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
12. Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився та через адвоката Брагу А. І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясуванням судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
13. Апеляційна скарга мотивована тим, що:
— суд неправильно застосував статтю 1257 Цивільного кодексу України, а саме помилково звузив підстави недійсності заповіту до формальних порушень, не врахував відсутність вільного волевиявлення заповідача; зацікавленість відповідача, не звернув увагу на покази свідків, які надавали суду неправдиву інформацію, процесуальні помилки нотаріуса, який посвідчив заповіт;
— суд самостійно не призначив судову експертизу, не встановив психічний стан заповідача, не сприяв встановленню істини, переклав тягар доказування на позивача;
— суд проігнорував сукупність доказів та не оцінив хронічний алкоголізм спадкодавця, залежність від відповідача, одночасне оформлення довіреності і заповіту, ізоляцію від родичів, місце смерті заповідача не за місцем знаходження відповідача;
— суд неправильно застосував практику Верховного Суду, за якою заповіт визнається недійсним, якщо є сумніви у вільній волі заповідача, а також практику ЄСПЛ.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
14. 31 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд ухвалою апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишив без руху та надав строк для усунення її недоліків.
15. 10 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд ухвалою відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та встановив строк для подання відзиву.
16. 30 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд ухвалою призначив справу до апеляційного розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням учасників справи.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
17. Відповідач ОСОБА_1 надіслала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Короткі позиції учасників справи в апеляційному суді
18. Відповідачка та її представник – адвокат Адамчук П. Б., які взяли участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
19. Інші учасники розгляду справи у судове засідання не прибули, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому статтями 128-130 ЦПК та вважаються належним чином повідомленим про розгляд справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
20. ОСОБА_5 була сестрою позивачу ОСОБА_3 , що стверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 від 26 червня 1975 року, копією свідоцтва про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_2 від 13 березня 1980 року, копією свідоцтва про одруження ОСОБА_7 та ОСОБА_6 серії НОМЕР_3 від 29 лютого 1980 року.
21. 10 вересня 2021 року ОСОБА_4 склала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчуком А. М., якою уповноважила ОСОБА_1 вести справи по оформленню її спадкових прав на майно, що залишилось після смерті її чоловіка ОСОБА_7 .
22. 10 вересня 2021 року о 11:30 год. ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Пашинським О. М., зареєстрований в реєстрі № 1494, наступного змісту:
«Я, ОСОБА_4 (податковий номер НОМЕР_4 ), попередньо ознайомлена нотаріусом із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре повністю відповідає моїй внутрішній волі як учасника цього правочину, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: все моє рухоме і нерухоме майно, де б воно не було, з чого б воно не склалось і взагалі все те, що на день моєї смерті буде належати мені за законом, я заповідаю: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
23. Зі змісту оспорюваного заповіту слідує, що заповіт записаний приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Пашинським О. М. зі слів гр. ОСОБА_4 , заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем, ОСОБА_4 і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса; особу її встановлено, дієздатність перевірено.
24. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 12 квітня 2024 року.
25. 26 квітня 2024 року державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори Денисенко Г. А. заведено спадкову справу № 112/2024 до майна померлої ОСОБА_4 , відповідно до матеріалів якої спадкоємцем за заповітом ОСОБА_1 , спадкоємцем за законом є Наканечного ОСОБА_8 . Інші спадкоємці за заповітом та за законом відсутні.
26. 16 жовтня 2024 року постановою державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори Денисенко Г. А. відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку, розташовану на території села Тарасівка Жмеринського району Вінницької області, що належить ОСОБА_4 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 в зв`язку з наявністю в спадковій справі заповіту на ім`я ОСОБА_1 .

Позиція апеляційного суду
27. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК)).
28. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (частина 2 статті 263 ЦПК).
29. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина 5 статті 263 ЦПК). 
30. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1 статті 367 ЦПК).
31. Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить апеляційний суд
32. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
33. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК).
34. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
35. Згідно зі статтею 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). 
36. За змістом статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
37. Статтею 1217 ЦК передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом чи за законом.
38. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (стаття 1236 ЦК). 
39. Відповідно до статті 1244 ЦК право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
40. Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є одним з основних принципів спадкового права. 
41. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед іншого, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині 1 статті 1257 ЦК, порушить принцип свободи заповіту. 
42. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20).
43. Вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту встановлені статтями 1247-1253 ЦК.
44. За змістом частин 1-3 статті 1247 ЦК заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини 4 статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
45. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина 1 статті 1257 ЦК).
46. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним оспорюваного заповіту, суд першої інстанції виходив з того, що під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус дотримався вимог статей 1247, 1248 ЦК України, а позивач не довів порушення вимог закону при його складанні чи посвідченні і не довів, що волевиявлення спадкодавиці не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, а зазначені позивачем недоліки заповіту не свідчать про його нікчемність, що визначені у статті 1257 ЦК України.
47. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на правильному застосуванні норм права та встановлених обставинах справи.
48. У справі, яка переглядається, встановлено, що 10 вересня 2021 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Пашинським О. М., за яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_1 . 
49. Згідно із частинами 1-2 статті 1248 ЦК нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
50. Зі змісту спірного заповіту ОСОБА_4 від 10 вересня 2021 року вбачається, що цей заповіт складений у письмовій формі, містить дату, час і місце його посвідчення, підписаний заповідачем особисто, посвідчений нотаріусом, який встановив особу заповідача, перевірив її дієздатність, з`ясував дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті, а також зазначив про прочитання заповіту заповідачем уголос до його підписання.
51. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для кваліфікації заповіту ОСОБА_4 як нікчемного, оскільки судом не встановлено порушення передбачених законом вимог щодо форми заповіту та порядку його посвідчення.
52. Доводи апеляційної скарги про нікчемність заповіту ОСОБА_4 через допущені, на думку позивача, помилки під час посвідчення заповіту, а саме незнаначення повного ім"я, по батькові нотаріуса, який посвідчив заповіт та незнаначення повного ім"я, по батькові заповідача у графі підпис заповідача, а також незалучення нотаріусом свідків під час посвідчення спірного заповіту, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі вимоги до посвідчення нотаріусом заповіту грунтуються на власному розумінні позивачем процедури посвідчення заповіту.
53. Відповідно до частини 2 статті 1248 ЦК якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
54. Натомість, жодних доказів того, що заповідач  ОСОБА_4 на момент складення нею заповіту мала якісь фізичні вади, які б перешкоджали їй прочитати заповіт, позивачем не надано.
55. Щодо допущеної в спірному заповіті помилки в зазначенні реєстраційного номеру облікової картки платника податків (РНОКПП) заповідача ОСОБА_4 , а саме зазначення номеру НОМЕР_4 замість НОМЕР_6 , слід зазначити, що така помилка правового значення не має, оскільки є суто технічною опискою, жодним чином не впливає на волевиявлення заповідача під час складення заповіту та не є тим недоліком, з якими закон пов`язує його недійсність.
56. Щодо доводів позивача про недійсність спірного заповіту ОСОБА_4 через те, що остання зловживала алкогольними напоями, перебувала під тиском та впливом ОСОБА_1 , яка ввела заповідача в оману у зв`язку з чим заповідач в момент складення заповіту була не здатна усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, колегія суддів зазначає наступне.
57. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 статті 1257 ЦК).
58. Одним із випадків укладення заповіту проти власної волі є укладення його особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Такий правочин у силу приписів частини 1 статті 225 ЦК може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті – за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).
59. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14 вказала, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
60. Тобто для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини 1 статті 105 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена статтею 225 ЦК, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
61. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 також зазначено, що в справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те, що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
62. Отже, у справі, яка переглядається, позивач, оспорюючи заповіт із зазначених у позові підстав, повинен був довести, що заповідач ОСОБА_4 на момент складення нею заповіту перебувала у стані, в якому не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
63. За змістом статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
64. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК).
65. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 77, стаття 79, частина 1 статті 80 ЦПК).
66. За правилами статті 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
67. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13).

68. Натомість ані позивач, ані його представник клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи у суді першої інстанції не заявлили, тоді як за змістом пункту 2 частини 1 статті 105 ЦПК обов`язок суду призначити таку експертизу для встановлення психічного стану особи виникає за наявності відповідного клопотання хоча б однієї зі сторін. 
69. За відсутності такого клопотання та з урахуванням принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу суд першої інстанції не мав процесуальних підстав призначати судово-психіатричну експертизу з власної ініціативи та підміняти сторону позивача у доведенні тих обставин, на які він посилався як на підставу заявлених позовних вимог. 
70. Натомість будь-яких належних та допустимих доказів, які б могли свідчити про те, що заповідачка ОСОБА_4 під час складання спірного заповіту не мала вільного волевиявлення, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, матеріали справи не містять.
71. Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про оформлення ОСОБА_4 в один день у різних нотаріусів довіреності, якою уповноважено ОСОБА_1 вести справи по оформленню спадкових прав ОСОБА_4 на майно, що залишилося після смерті її чоловіка ОСОБА_7 та заповіту на користь ОСОБА_1 , а також смерть заповідача ОСОБА_4 не за місцем проживання відповідача ОСОБА_1 , оскільки вказані обставини самі по собі жодним чином не вказують на відсутність у заповідача волевиявлення на укладення спірного заповіту. 
72. З огляду на викладене колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанцій про відсутність підстав для визнання спірного заповіту ОСОБА_4 недійсним, оскільки за обставин справи, що переглядається позивачем не доведено належними та допустими доказами, що складення спірного заповіту не відповідало внутрішній волі заповідача.
73. Щодо позовних вимог про визнання свідоцтва про право на спащину видане на ім`я ОСОБА_1 після смерті заповідача ОСОБА_4 , недійсним, слід зазначити наступне. 
74. Відповідно до частини 1 статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
75. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (позов про оспорювання свідоцтва) може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. 
76. Разом із тим, у справі, яка переглядається, встановлено, що свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 нотаріусом не видавалось, а тому цивільні права та інтереси позивача в частині вимог про оспорювання свідоцтва не порушуються, а тому місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову в цій частині.
77. Тиким чином, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
78. Доводи апеляційних скарг позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та на правильність оскаржуваного рішення суду першої інстанції не впливають. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
79. Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК).
80. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 375 ЦПК).
81. Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки апеляційним судом не встановлено обставин для його скасування, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на правильність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Щодо розподілу судових витрат
82. Частиною 13 статті 141 ЦПК передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
83. Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК, Житомирський апеляційний суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Брага Антон Іванович, залишити без задоволення.

2. Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 лютого 2026 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 липня 2026 року.

Суддя-доповідач	  	К.В. Шалота    	
Судді	  	О.С. Коломієць	
  	  	    О.Б. Талько