19.05.26
22-ц/812/1165/26
Провадження № 22-ц/812/1165/26 Суддя першої інстанції Максютенко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

19 травня 2026 року м. Миколаїв Справа № 484/7054/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 березня 2026 року, повне судове рішення складено 25 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Максютенко О.А., в залі судового засідання в м. Первомайськ, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, 

В С Т А Н О В И В:

19 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів. 
Позов мотивований тим, що в усній формі позивач та відповідачка домовились про договір позики, строк повернення позики не обумовлювали. 
В серпні 2025 року позивач перерахував відповідачці на банківську картку грошові суми декількома транзакціями, загальна сума перерахованих коштів становить 55 499.50 грн.
17 вересня 2025 року позивач направив відповідачці вимогу про повернення коштів, однак відповідачка отримані гроші відмовилась повертати.
Передані кошти є позикою, які відповідачка утримує у себе без достатніх правових підстав.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь 55 499.50 грн.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 березня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що розписка про передачу у борг відповідачці грошових коштів на загальну суму 55 499 грн 50 коп. відсутня, але відповідачка визнає вказаний факт.
Позивач не довів, що між сторонами виникли договірні правовідносини або правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).
Зміст позову ОСОБА_1 полягає у вимозі повернення грошових коштів, одержаних від нього відповідачкою як суми позики, однак доводи позивача того, що отримана відповідачкою сума є позикою, не заслуговують на увагу, оскільки доказів того, що отримана сума є позикою позивачем надано.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та постановити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідачка не надала до суду жодних належних, допустимих, достовірних доказів щодо наявності достатніх правових підстав для набуття і знаходження у неї грошових коштів у сумі 55 499,50 грн, які вона отримала від позивача. 
Тобто, матеріалами справи підтверджується, що відповідачка набула та зберегла у себе майно – грошові кошти у сумі 55 499,50 грн за рахунок позивача без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), а тому з огляду на статтю 1212 ЦК України зобов`язана повернути позивачу грошові кошти у цій сумі. 
Позивач довів факт набуття і збереження грошових коштів відповідачкою за його рахунок, та вказав на відсутність жодних доказів існування правової підстави для набуття та збереження грошових коштів відповідачкою. 
Відповідачка ж не довела факту набуття та збереження нею цих грошових коштів на достатній правовій підставі.
В матеріалах справи відсутні жодні докази набуття, збереження та володіння відповідачкою отриманих від позивача грошових коштів у сумі 55 499,50 грн на достатній правовій підставі. 
Відтак, отримані відповідачкою від позивача грошові кошти мають бути повернуті останньому в порядку статті 1212 ЦПК України як безпідставно отримані.
На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від відповідачки не надходило.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що у серпні 2025 року позивач перерахував відповідачці на банківську картку грошові суми декількома транзакціями: 20 серпня 2025 року – 16 716.27 грн, 21 серпня 2025 року – 20 099.59 грн, 22 серпня 2025 року – 6 557.82 грн, 22 серпня 2025 року – 6 637.66 грн, 26 серпня 2025 року – 1 012.36 грн, 31 серпня 2025 року – 4 475.80 грн. Загальна сума перерахованих коштів становить 55 499 грн 50 коп.
В контексті доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції в частині вирішення вимог позову апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Подібний по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі– «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина 1 статті 1212 ЦК України).
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
В постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 зазначено «Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів».
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня
2021 року у справі № 185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів, що між сторонами виникли договірні правовідносини або правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), а відтак відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.
Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Суд правильно звернув увагу на те, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 кошти, знаючи, що між ним та відповідачкою відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачці кошти тривалий час, а саме протягом місяця, регулярно, різними сумами, всього було перераховано шість платежів. У виписках з банківських операцій про перерахування коштів позивачем відсутні дані щодо призначення платежів. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачкою щодо отримання коштів в борг (позику), а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 55 499.50 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що матеріалами справи підтверджується, що відповідачка набула та зберегла у себе майно – грошові кошти у сумі 55 499,50 грн за рахунок позивача без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), 
а позивач довів факт набуття і збереження грошових коштів відповідачкою за його рахунок, та вказав на відсутність жодних доказів існування правової підстави для набуття та збереження грошових коштів відповідачкою відхиляються апеляційним судом. При цьому апеляційний суд виходить з того, що позивачем не доведено, що у нього перед відповідачкою існували договірні зобов`язання, а саме, договір позики, за яким позивач був зобов`язаний перерахувати грошові кошти, а також будь- яких інших зобов`язань, на виконання яких він здійснював систематичний перерахунок коштів. Доводи апеляційної скарги не містять посилань, які саме докази, на думку скаржника, не врахував суд або дав неналежну правову оцінку.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, так як зводяться до власного тлумачення заявником норм процесуального права, спростовуються матеріалами справи й не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права, як і не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідні доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди заявника з ухваленим судовим рішенням, а тому відхиляються апеляційним судом.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 березня 2026 року, залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 19 травня 2026 року.