ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2026 року   Справа № 278/1009/18 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії: 
Головуючого судді Гудак А.В.
судді Мельник О.В. 
судді Філіпова Т.Л. 
секретар судового засідання Пацьола О.О.
за участю представників сторін:
прокурора:Ковальчук І.Л. 
відповідача 1 : Горкуша М.А. 
відповідача 2: Косигін С.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2026 року у справі №278/1009/18 (суддя Кудряшова Ю.В., м. Житомир, повний текст складено 19.03.2026)
за позовом: Заступника керівника Житомирської окружної прокуратури
до відповідача 1: Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області
до відповідача 2: ОСОБА_1 
про визнання незаконними наказів, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, повернення земельних ділянок

У квітні 2018 року заступник керівника Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з позовом про:
- визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Житомирській області) про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, які розташовані на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області загальною площею 100,2902 га: від 01 квітня 2016 року № 6-1068/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1069/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1070/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1071/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1072/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1073/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1075/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1076/14-16-СГ;
- визнання незаконними та скасування наказів ГУ Держгеокадастру в Житомирській області про затвердження проектів землеустрою для передачі в оренду для ведення фермерського господарства громадянину ОСОБА_1 загальною площею 90,8364 га, що розташовані на території Житомирського району за межами населених пунктів Туровецької сільської ради: від 06 грудня 2016 року № 6-4524/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4528/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4525/14-16-СГ, від 11 вересня 2017 року № 6-5793/14-17-СГ, № 6-5792/14-17-СГ від 11 вересня 2017 року, від 11 вересня 2017 року № 6-5791/14-17-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4527/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4526/14-16-СГ;
- визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, які укладені між ГУ Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області: від 23 грудня 2016 року № 678/57-16-ДО на площу 6,0407 га, від 23 грудня 2016 року № 677/57-16-ДО на площу 4,3224 га, від 23 грудня 2016 року №674/57-16-ДО на площу 2,4153 га, від 26 жовтня 2017 року № 56/57-17-ДО на площу 2,1425 га, від 26 жовтня 2017 року № 57/57-17-ДО на площу 22,5065 га, від 26 жовтня 2017 року № 53/57-17-ДО на площу 42,3551 га, від 23 грудня 2016 року № 675/57-16-ДО на площу 7,7828 га, від 23 грудня 2016 року № 676/57-16-ДО на площу 3,2711 га;
- скасування державної реєстрації інших речових прав - прав оренди земельних ділянок за ОСОБА_1 , що посвідчені записами про інше речове право: у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про інше речове право: від 14.01.2017 № 18638535, від 14.01.2017 № 18639579, від 14.01.2017 № 18642455, від 28.10.2017 № 23139289, від 28.10.2017 № 23140442, від 28.10.2017 № 23138605, від 14.01.2017 № 18644488, від 14.01.2017 № 18645517 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, припинивши відповідні інші речові права - права оренди земельних ділянок;
- зобов`язання ОСОБА_1 повернути ГУ Держгеокадастру в Житомирській області земельні ділянки загальною площею 90,8364 га, які розташовані на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області за кадастровими номерами 1822087900:02:000:0687; 1822087900:02:000:0686; 1822087900:02:000:0694; 1822087900:02:000:0529; 1822087900:02:000:0528; 1822087900:02:000:0602; 1822087900:02:000:0604; 1822087900:02:000:0603.
Житомирський районний суд Житомирської області рішенням від 03.10.2018 в задоволенні позову відмовив.
Житомирський апеляційний суд постановою від 16.01.2019 апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області задовольнив; рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03.10.2018 скасував, ухваливши нове, яким задовольнити позов заступника прокурора Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області, ОСОБА_1 про визнання незаконними наказів, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування рішення про державну реєстрацію, повернення земельних ділянок. 
Визнано незаконними та скасовано накази Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області № 6-1068/14-16-СГ від 01.04.2016, № 6-1069/14-16-СГ від 01.04.2016, № 6-1070/14-16-СГ від 01.04.2016, № 6-1071/14-16-СГ від 01.04.2016, №6-1072/14-16-СГ від 01.04.2016, № 6-1073/14-16-СГ від 01.04.2016, № 6-1075/14-16-СГ від 01.04.2016, №6-1076/14-16-СГ від 01.04.2016 про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів землеустрою про відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, розташованих на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області загальною площею 100,2802 га.
Також визнано незаконними та скасовано накази Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області № 6-4524/14-16-СГ від 06.12.2016, №6-4528/14-16-СГ від 06.12.2016, № 6-4525/14-16-СГ від 06.12.2016, № 6-5793/14-17-СГ від 11.09.2017, № 6-5792/14-17-СГ від 11.09.2017, № 6-5791/14-17-СГ від 11.09.2017, №6-4527/14-16-СГ від 06.12.2016, №6-4526/14-16-СГ від 06.12.2016, якими затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 , загальною площею 90,8364 га, що розташовані на території Житомирського району, за межами населених пунктів Туровецької сільської ради.
Визнано недійсними договори оренди земельних ділянок № 678/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 6,0407 га, № 677/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 4,3224 га, №674/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 2,4153 га, № 56/57-17-ДО від 26.10.2017 на площу 2,1425 га, № 57/57-17-ДО від 26.10.2017 на площу 22,5065 га, № 53/57-17-ДО від 26.09.2017 на площу 42,3551 га, № 675/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 7,7828 га, №676/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 3,2711 га, які укладені між Головним управлінням Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області.
Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про інше речове право 18638535 від 14.01.2017, 18639579 від 14.01.2017, 18642455 від 14.01.2017, 23139289 від 28.10.2017, 23140442 від 28.10.2017, 23138605 від 28.10.2017, 18644488 від 14.01.2017, 18645517 від 14.01.2017.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Головному управлінню Держгеокадастру в Житомирській області земельні ділянки з кадастровими номерами 1822087900:02:000:0687; 1822087900:02:000:0686; 1822087900:02:000:0694; 1822087900:02:000:0529; 1822087900:02:000:0528; 1822087900:02:000:0602; 1822087900:02:000:0604; 1822087900:02:000:0603, загальною площею 90,8364 га, які знаходяться на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області.
Стягнуто з головного управління Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 на користь прокуратури Житомирської області по 88100 грн. судових витрат з кожного.
Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 31.10.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; скасовано рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03.10.2018 та постанову Житомирського апеляційного суду від 16.01.2019 скасовано; справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Житомирського районного суду від 17.01.2020 позовну заяву залишено без розгляду.
Житомирський апеляційний суд постановою від 25.02.2020 задовольнив апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської місцевої прокуратури; скасував ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 17.01.2020 року, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду07.09.2022 ухвали постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення; постанову Житомирського апеляційного суду від 25.02.2020 залишив без змін.
04.10.2023 Житомирський районний суд ухвалив рішення, яким в задоволенні позову відмовив.
Житомирський апеляційний суд постановою від 06.02.2024 апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури залишив без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04.10.2023 - без змін.
Верховний Суд постановою від 16.04.2025 касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури задовольнив частково. Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 жовтня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року скасував, провадження у справі закрив. Роз`яснив заступнику керівника Житомирської обласної прокуратури право звернутися протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Ухвалою Верховного Суду від 21.05.2025 задовольнив клопотання заступника керівника Житомирської обласної прокуратури про направлення за встановленою юрисдикцією, справу № 278/1009/18 за позовом заступника керівника Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 про визнання незаконними наказів, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування рішення про державну реєстрацію, повернення земельних ділянок передав для продовження розгляду до Господарського суду Житомирської області.
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 13.06.2026 справу №278/1009/18 за позовом за позовом заступника керівника Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 про визнання незаконними наказів, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування рішення про державну реєстрацію, повернення земельних ділянок передано для продовження розгляду до Господарського суду Житомирської області прийнято до розгляду; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
10 вересня 2025 року до суду першої інстанції через систему "Електронний суд" прокурором подано заяву про зміну предмету спору, відповідно до якої просив:
1) Доповнити підстави позову прокурора у справі №278/1009/18 новими обставинами, що викладенні в даній заяві.
2) Уточнити 1, 2, 3, 5 позовні вимоги прокурора у справі №278/1009/18 в частинні виключення із тексту вимог зазначення місця розташування земельних ділянок "на території Туровецької сільської ради, Житомирського району, Житомирської області".
3) Змінити позовну вимогу прокурора у справі №278/1009/18 "Зобов`язати ОСОБА_1 повернути Головному управлінню Держгеокадастру в Житомирській області земельні ділянки загальною площею 90,8364 га, які знаходяться на території Туровецької сільської ради, Житомирського району, Житомирської області за кадастровиминомерами: 1822087900:02:000:0687, 1822087900:02:000:0686, 1822087900:02:000:0694 та вважати в наступній редакції: "Зобов`язати ОСОБА_1 повернути Головному управлінню Держгеокадастру в Житомирській області земельні ділянки загальною площею 90,8364 га за кадастровими номерами: 1822087900:02:000:0687, 1822087900:02:000:0686, 1822087900:02:000:0838, 1822087900:02:000:0837, 1822087900:02:000:0836 та 1822087900:02:000:0834, 1822087900:02:000:0835, 1822087900:02:000:0528, 1822087900:02:000:0602, 1822087900:02:000:0604, 1822087900:02:000:0603".
4) Змінити позовну вимогу прокурора у справі №278/1009/18 "Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про інше речове право 18638535 від 14.01.2017, 18639579 від 14.01.2017, 18642455 від 14.01.2017, 23139289 від 28.10.2017, 23140442 від 28.10.2017, 23138605 від 28.10.2017, 18644488 від 14.01.2017, 18645517 від 14.01.2017." та вважати її в наступній редакції: "Скасувати державну реєстрацію інших речових прав - прав оренди земельних ділянок за ОСОБА_1 , що посвідченні записами про інше речове право: №18638535 від 14.01.2017, №18639579 від 14.01.2017, №18642455 від 14.01.2017, №23139289 від 28.10.2017, №23140442 від 28.10.2017, №23138605 від 28.10.2017, №18644488 від 14.01.2017, №18645517 від 14.01.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, припинивши відповідні інші речові права - права оренди земельних ділянок.".
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 24.10.2025 заяву заступника керівника Житомирської окружної прокуратури за вх. №г.с. 01-44/2723/25 від 10.09.2025 про зміну предмета позову прийняв до розгляду та здійснював подальший розгляд справи з урахуванням заявлених змін. 
Таким чином, суд першої інстанції продовжив розгляд позовних вимог в наступній редакції:
- визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Житомирській області) про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 100,2902 га: від 01 квітня 2016 року № 6-1068/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1069/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1070/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1071/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1072/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1073/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1075/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1076/14-16-СГ;
- визнати незаконними та скасувати накази ГУ Держгеокадастру в Житомирській області про затвердження проектів землеустрою для передачі в оренду для ведення фермерського господарства громадянину ОСОБА_1 загальною площею 90,8364 га: від 06 грудня 2016 року № 6-4524/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4528/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4525/14-16-СГ, від 11 вересня 2017 року № 6-5793/14-17-СГ, № 6-5792/14-17-СГ від 11 вересня 2017 року, від 11 вересня 2017 року № 6-5791/14-17-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4527/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4526/14-16-СГ;
- визнати недійсними договори оренди земельних ділянок, які укладені між ГУ Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства: від 23 грудня 2016 року № 678/57-16-ДО на площу 6,0407 га, від 23 грудня 2016 року № 677/57-16-ДО на площу 4,3224 га, від 23 грудня 2016 року № 674/57-16-ДО на площу 2,4153 га, від 26 жовтня 2017 року № 56/57-17-ДО на площу 2,1425 га, від 26 жовтня 2017 року № 57/57-17-ДО на площу 22,5065 га, від 26 жовтня 2017 року № 53/57-17-ДО на площу 42,3551 га, від 23 грудня 2016 року № 675/57-16-ДО на площу 7,7828 га, від 23 грудня 2016 року № 676/57-16-ДО на площу 3,2711 га;
- скасувати державну реєстрацію інших речових прав - прав оренди земельних ділянок за ОСОБА_1 , що посвідченні записами про інше речове право: №18638535 від 14.01.2017, №18639579 від 14.01.2017, №18642455 від 14.01.2017, №23139289 від 28.10.2017, №23140442 від 28.10.2017, №23138605 від 28.10.2017, №18644488 від 14.01.2017, №18645517 від 14.01.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, припинивши відповідні інші речові права - права оренди земельних ділянок;
- зобов`язати ОСОБА_1 повернути Головному управлінню Держгеокадастру в Житомирській області земельні ділянки загальною площею 90,8364 га за кадастровими номерами: 1822087900:02:000:0687, 1822087900:02:000:0686, 1822087900:02:000:0838, 1822087900:02:000:0837, 1822087900:02:000:0836 та 1822087900:02:000:0834, 1822087900:02:000:0835, 1822087900:02:000:0528, 1822087900:02:000:0602, 1822087900:02:000:0604, 1822087900:02:000:0603.
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 04.03.2026 у справі №278/1009/18 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням заступник керівника Житомирської обласної прокуратури звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2026 у справі №278/1009/18 скасувати та ухвалити нове – про задоволення позову. Стягнути з відповідачів на користь Житомирської обласної прокуратури здійснені нею судові витрати. 
Ухвалою суду апеляційної інстанції 27.04.2026 ( у складі колегії суддів головуючий суддя Гудак А.В., суддя Мельник О.В., суддя Олексюк Г.Є.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2026 року у справі №278/1009/18. Розгляд апеляційної скарги призначено на 20 травня 2026 року.
12 травня 2026 року Головним управлінням Держгеокадастру в Житомирській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2026 по справі №278/1009/18 без змін.
14 травня 2026 року представником ОСОБА_1 адвокатом Косигіним С.В. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що приєднується до доводів представника Головного Управління Держгеокадастру в Житомирській області, які викладені у його відзиві на апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури. Додатково наголосив, що всі докази, які надала прокуратура під час подання позову є недопустимими. Також зазначив, що гр. ОСОБА_1 звернувся до компетентного державного органу за отриманням певного права і компетентний державний орган в межах своєї компетенції йому це право надав. За таких обставин гр. ОСОБА_1 не може бути позбавлений такого права.
20 травня 2026 року представником ОСОБА_1 адвокатом Косигіним С.В. подано заяву в якій просить суд справу слухати без його та ОСОБА_1 участі. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії Олексюк Г.Є. судове засідання 20.05.2026 об 11:40 у справі №278/1009/18 не відбулося.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 01.06.2026 розгляд справи призначено на 17 червня 2026 року.
Відповідно до відомостей табелю КП "Діловодство спеціалізованого суду" у судді - учасник колегії Олексюк Г.Є. тимчасова непрацездатність з 09.06.2026 по 19.06.2026 включно.
Розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.06.2026 №01-05/436 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії суддів Олексюк Г.Є. з метою недопущення порушення процесуальних строків та відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п.8.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу Північно-західного апеляційного господарського суду, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №278/1009/18.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 12.06.2026 визначено наступний склад колегії суддів: головуюча суддя Гудак А.В., суддя Мельник О.В., суддя Філіпова Т.Л.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 15.06.2026 прийнято апеляційне провадження за апеляційною скаргою Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2026 року у справі №278/1009/18, яка призначена до розгляду на 17 червня 2026 р. об 10:00  у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №6 у новому складі суду: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Мельник О.В., суддя Філіпова Т.Л.
Прокурор в судовому засіданні 17.06.2026 підтримала доводи апеляційної скарги та надала відповідні пояснення.
Представник Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області в судовому засіданні 17.06.2026 заперечив доводи апеляційної скарги та надав відповідні пояснення.
Представник ОСОБА_1 адвокат Косигін С.В. заперечив доводи апеляційної скарги та надав відповідні пояснення.
Північно-західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права

ВСТАНОВИВ:

1. Зміст рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції встановив, що громадянин ОСОБА_1 у 23.03.2016 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області з заявами про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею: 6,0407 га, 4,3224 га, 2,4153 га, 2,1425 га, 22,8575 га, 45,000 га, 9,9999 га, 7,5019га з правом передачі їх в оренду для ведення фермерського господарства на території Туровецької сільської ради Житомирського району. Наказами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 01.04.2016 йому були надані дозволи на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності. Після розроблення та погодження відповідної документації Туровецька сільська рада листом повідомила про відсутність заперечень щодо відведення земельних ділянок. Надалі наказами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 06.12.2016 та 11.09.2017 затверджено проєкти землеустрою та передано ОСОБА_1 в оренду земельні ділянки загальною площею 90,8364 га, розташовані на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області. На підставі зазначених наказів 23.12.2016, 26.09.2017 та 26.10.2017 між Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області та ОСОБА_1 були укладені договори оренди земельних ділянок, а право оренди зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Дослідивши обставини справи №278/1009/18 та надані докази, суд першої інстанції виходив із того, що 03.04.2016 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів» № 1012-VIII від 18.02.2016, яким було змінено перелік випадків передачі земельних ділянок без проведення земельних торгів. Разом з тим пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону встановлено, що особи, які до дня набрання ним чинності одержали в установленому порядку дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зберігають право на отримання такої земельної ділянки без проведення земельних торгів. Оскільки ОСОБА_1 отримав відповідні дозволи до набрання чинності зазначеними змінами, суд дійшов висновку, що він мав право на отримання спірних земельних ділянок без проведення земельних торгів.
Оцінюючи вимоги прокурора про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України правовий акт індивідуальної дії може бути визнаний незаконним лише за умови його невідповідності законодавству та порушення ним цивільних прав або інтересів. За результатами аналізу поданих доказів суд першої інстанції не встановив порушення Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області вимог земельного законодавства під час прийняття оскаржуваних наказів, а також не виявив порушення прав чи інтересів інших осіб щодо володіння, користування або розпорядження спірними земельними ділянками. У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування зазначених наказів. 
Встановивши законність наказів про передачу земельних ділянок в оренду та відсутність порушень процедури набуття ОСОБА_1 права користування землею, суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурором не доведено підстав для визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, укладених 23.12.2016, 26.09.2017 та 26.10.2017. Відтак похідна вимога про скасування державної реєстрації інших речових прав - прав оренди земельних ділянок, посвідчених записами № 18638535, № 18639579, №18642455, № 18644488, № 18645517 від 14.01.2017 та № 23139289, № 23140442, №23138605 від 28.10.2017, також не підлягає задоволенню.
Крім того, суд першої інстанції встановив, що внаслідок законодавчих змін щодо передачі земель державної власності у комунальну власність спірні земельні ділянки вже не належать до земель державної власності, а є землями комунальної власності. З огляду на це розпорядником таких земель є відповідна територіальна громада, а не Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області. Тому вимога прокурора про зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельні ділянки саме Головному управлінню Держгеокадастру у Житомирській області також визнана безпідставною.

2. Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, прокурор посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про законність набуття ОСОБА_1 права користування спірними земельними ділянками та не врахував вимоги спеціального законодавства, яке регулює порядок надання земель для ведення фермерського господарства. На думку прокуратури, рішення ухвалено з порушенням статей 14 та 19 Конституції України, статей 2, 86, 236, 237 Господарського процесуального кодексу України, статей 116, 123, 124, 134 Земельного кодексу України, статей 1, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство», а також без урахування правових висновків Верховного Суду.
Прокурор наголошує, що при вирішенні спору суд повинен був застосувати не лише загальні положення Земельного кодексу України, а й спеціальні норми Закону України «Про фермерське господарство», який визначає особливий порядок отримання земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Відповідно до статті 7 цього Закону особа, яка претендує на отримання земельної ділянки для створення фермерського господарства, зобов`язана обґрунтувати необхідний розмір земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності господарства, надати документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність аграрної освіти, а уповноважений орган повинен перевірити дійсність намірів заявника щодо створення фермерського господарства та його спроможність здійснювати відповідну діяльність.
Апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.08.2022 у справі №698/119/18, відповідно до яких відсутність належної перевірки заявника створює передумови для штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного механізму отримання земель державної або комунальної власності без проведення земельних торгів. На переконання прокурора, саме така ситуація мала місце у даній справі, однак суд першої інстанції не надав належної оцінки відповідним доводам та доказам.
Прокурор зазначає, що оскаржувані накази Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області були прийняті на підставі заяв ОСОБА_1 , до яких були додані лише копії паспорта, реєстраційного номера облікової картки платника податків, графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування земельних ділянок, довідка Туровецької сільської ради та обґрунтування щодо відведення земельних ділянок. Разом з тим, на думку прокурора, відповідач не надав належних доказів наявності сільськогосподарської техніки, не обґрунтував розмір земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності майбутнього фермерського господарства, не підтвердив можливість їх обробітку, не надав документів про аграрну освіту та документів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2015 №584, які підтверджують досвід роботи у сільському господарстві.
Окремо прокурор звертає увагу на те, що на момент подання відповідних заяв ОСОБА_1 уже був засновником та керівником Фермерського господарства «Польовик». На думку прокурора, ця обставина свідчить про те, що він звертався за отриманням земельних ділянок не з метою створення нового фермерського господарства, а для використання земель вже існуючим фермерським господарством «Польовик», фактично обходячи процедуру земельних торгів. Формальне звернення від імені фізичної особи, яка вже є керівником фермерського господарства, апелянт розцінює як штучне використання пільгової процедури отримання земельних ділянок без аукціону.
Також прокурор вказує, що після отримання земельних ділянок ОСОБА_1 не було створено жодного нового фермерського господарства. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.01.2020 у справі №922/1974/19 та постанову Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №922/1141/20, прокурор зазначає, що надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства є лише передумовою для державної реєстрації такого господарства, а відсутність його створення протягом розумного строку свідчить про невиконання умов, за яких було отримано земельну ділянку. За твердженням прокуратури, протягом понад восьми років після одержання земельних ділянок відповідне фермерське господарство створене не було, що підтверджує використання пільгового механізму отримання землі для досягнення інших цілей.
Крім того, прокурор заперечує висновок суду першої інстанції про неможливість повернення спірних земельних ділянок через набрання чинності пунктом 24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №633/408/18, прокурор зазначає, що передача земель державної власності у комунальну власність не перешкоджає задоволенню позову та поверненню земельної ділянки належному суб`єкту, а також не позбавляє прокурора права представляти інтереси держави у відповідному спорі.
Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області, заперечуючи доводи апеляційної скарги у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що апеляційна скарга фактично дублює доводи позовної заяви та не спростовує висновків суду першої інстанції про правомірність дій Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та ОСОБА_1 . Вказує, що суд першої інстанції правильно встановив факт дотримання ОСОБА_1 вимог статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», оскільки ним були подані заяви разом із графічними матеріалами, довідкою про здійснення фермерської діяльності та обґрунтуванням використання земельних ділянок. При цьому відповідач наголошує, що вимоги прокуратури щодо подання додаткових документів про матеріально-технічну базу не передбачені законодавством, а стаття 123 Земельного кодексу України забороняє вимагати документи, не визначені законом. Також зазначає, що твердження прокуратури про відсутність у ОСОБА_1 досвіду та ресурсів для ведення фермерського господарства спростовуються матеріалами справи, які підтверджують наявність у нього відповідної техніки та фактичне здійснення фермерської діяльності. Водночас прокуратура не надала належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.
Заперечуючи доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 вже був засновником іншого фермерського господарства, відповідач-1 Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області зазначає, що законодавство не містить заборони на створення однією особою кількох фермерських господарств або повторне отримання земельних ділянок у порядку, встановленому законом.
Щодо доводів прокурора про необхідність проведення земельних торгів відповідач-1 вказує, що ОСОБА_1 отримав дозвіл на розроблення проєктів землеустрою до зміни законодавчого регулювання, тому мав право на отримання земельних ділянок без проведення земельних торгів. У зв`язку з цим твердження про обхід процедури аукціону є безпідставними.
Крім того, відповідач-1 не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності створення фермерського господарства у певний строк після отримання земельних ділянок та зазначає, що чинне законодавство не встановлює конкретного строку для державної реєстрації фермерського господарства після набуття права на земельну ділянку, а тому сама по собі відсутність такої реєстрації не може бути підставою для визнання незаконними наказів чи недійсними договорів.
Також Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги про повернення земельних ділянок, оскільки на момент розгляду справи вони вже перейшли до комунальної власності відповідно до пункту 24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, у зв`язку з чим Головне управління Держгеокадастру не є належним суб`єктом для їх повернення.
Представник ОСОБА_1 адвокат Косигін С.В. у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що відповідач повністю підтримує та приєднується до доводів, викладених у відзиві Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури та просить суд врахувати наведені у ньому заперечення під час перегляду справи в апеляційному порядку. 
Додатково ОСОБА_1 наголошує, що всі докази, на які посилається прокуратура під час звернення з позовом у справі №278/1009/18, є недопустимими доказами та не можуть бути покладені в основу задоволення позовних вимог.
Також відповідач-2 зазначає, що він звернувся до компетентного державного органу із заявою про отримання права на земельні ділянки, а Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, діючи в межах наданих законом повноважень, надало йому відповідне право. У зв`язку з цим ОСОБА_1 вважає, що за відсутності порушень з його боку він не може бути позбавлений права, набутого на підставі рішень компетентного органу державної влади.

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин та правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.
Щодо повноважень прокурора у даній справі колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Предмет спору стосується, зокрема, визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства від 01 квітня 2016 року № 6-1068/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1069/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1070/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1071/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1072/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1073/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1075/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1076/14-16-СГ; про затвердження проектів землеустрою для передачі в оренду для ведення фермерського господарства від 06 грудня 2016 року № 6-4524/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4528/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4525/14-16-СГ, від 11 вересня 2017 року № 6-5793/14-17-СГ, № 6-5792/14-17-СГ від 11 вересня 2017 року, від 11 вересня 2017 року № 6-5791/14-17-СГ, від 06 грудня 2016 року №6-4527/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4526/14-16-СГ; визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок укладені між ГУ Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства: від 23 грудня 2016 року № 678/57-16-ДО на площу 6,0407 га, від 23 грудня 2016 року №677/57-16-ДО на площу 4,3224 га, від 23 грудня 2016 року № 674/57-16-ДО на площу 2,4153 га, від 26 жовтня 2017 року № 56/57-17-ДО на площу 2,1425 га, від 26 жовтня 2017 року № 57/57-17-ДО на площу 22,5065 га, від 26 жовтня 2017 року № 53/57-17-ДО на площу 42,3551 га, від 23 грудня 2016 року № 675/57-16-ДО на площу 7,7828 га, від 23 грудня 2016 року № 676/57-16-ДО на площу 3,2711 га; За наслідками визнання недійсними вказаних договорів оренди земельних ділянок прокурор просить скасувати державну реєстрацію інших речових прав - прав оренди земельних ділянок за ОСОБА_1 , що посвідченні записами про інше речове право: №18638535 від 14.01.2017, №18639579 від 14.01.2017, №18642455 від 14.01.2017, №23139289 від 28.10.2017, №23140442 від 28.10.2017, №23138605 від 28.10.2017, №18644488 від 14.01.2017, №18645517 від 14.01.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, припинивши відповідні інші речові права - права оренди земельних ділянок та зобов`язати ОСОБА_1 повернути Головному управлінню Держгеокадастру в Житомирській області земельні ділянки загальною площею 90,8364 га за кадастровими номерами: 1822087900:02:000:0687, 1822087900:02:000:0686, 1822087900:02:000:0838, 1822087900:02:000:0837, 1822087900:02:000:0836 та 1822087900:02:000:0834, 1822087900:02:000:0835, 1822087900:02:000:0528, 1822087900:02:000:0602, 1822087900:02:000:0604, 1822087900:02:000:0603.
В даному випадку, прокурор вважає, що порушення інтересів держави полягає у незаконному наданні в оренду спірних земельних ділянок для ведення фермерського господарства без проведення конкурентної процедури (торгів), оскільки вже земельні ділянки передавалися для створення та реєстрації фермерського господарства, яке відповідач-2 ОСОБА_1 створив і зареєстрував 29.07.2015 - Фермерське господарство "Польовик". Такі дії Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області не сприяють дотриманню раціонального використання та охорони земель, що в свою чергу загрожує сталому розвитку території Житомирської області з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, ослаблює соціально-економічні основи державної влади і створює соціальне напруження серед територіальної громади області.
Згідно положень Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель, зокрема, є: забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України; забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони та раціонального використання земель; запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення (ст. 2).
Згідно ст. 4 даного Закону, об`єктом державного контролю за використанням та охороною земель є всі землі в межах території України.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області створено на підставі постанови Кабінету Міністрів України №5 від 14.01.2015.
Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» до повноважень спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель належить додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації прав на землю, додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок.
Згідно із частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
У цьому випадку Держгеокадастр здійснює повноваження як суб`єкт здійснення права державної власності на землю.
Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області є органом, уповноваженим державою здійснювати функції щодо розпорядження земельними ділянками державної власності сільськогосподарського призначення на території Житомирської області. 
За правилами ч. 3 ст. 45 ГПК України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.
Саме на користь позивача задовольняються позовні вимоги у спорі.
Згідно ч. 4. ст. 45 ГПК України відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Належним відповідачем у справі є особа, за рахунок якої можливе виконання судового рішення у справі.
У пункті 7.17 постанови від 25.06.2019 у справі №910/17792/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги.
Однак з урахування специфіки спору у даній справі слід врахувати наступні обставини:
У пункті 38 постанови від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру"; див. також висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, пункти 77-83; від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 8.8).
Поряд із цим таке процесуальне позиціонування прокурора не враховує, що згідно з обставинами справи не виключається, що уповноважений державою орган сам є учасником спірних відносин і порушником інтересів держави. У такому випадку визначення цього органу позивачем суперечило б принципу розумності. Отже, статусом позивача має наділятись прокурор, а уповноважений орган має бути відповідачем.
У постанові від 28.09.2022 у справі №483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.3).
У постанові від 11 червня 2024 року по справі №925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.
Отже, з урахуванням викладеного, обґрунтованою та правомірною є позиція прокурора, що з огляду на специфіку спору, де Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області є учасником відносин, що порушують інтереси держави, ця особа у справі може бути лише відповідачем, а прокурор відповідно, набуває статусу позивача.
Беручи до уваги те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, як позивач, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, вказавши на те, що відповідний орган Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області, який є учасником спірних правовідносин, сам допустив порушення інтересів держави, колегія суддів дійшла висновку про те, що прокурор у даній справі належно виконав вимоги статті 53 Господарського процесуального кодексу України та обґрунтував наявність визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, в якості позивача.

Щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною першою статті 116 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
За змістом частин першої-третьої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 134 ЗК України, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах), зокрема, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 123 ЗК України, Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Отже, стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.
З матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки станом на момент виникнення спірних правовідносин розташовані за межами населених пунктів Туровецької сільської ради Житомирського району.
23 березня 2016 року ОСОБА_1 подав до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею: 6,0407 га, 4,3224 га, 2,4153 га, 2,1425 га, 22,8575 га, 45,000 га, 9,9999 га, 7,5019 га з правом передачі їх в оренду терміном на 7 років для ведення фермерського господарства на території Туровецької сільської ради Житомирського району (а.с.19, 23, 27, 31, 35, 39, 43, 47 т.1). 
До кожної із вказаних заяв додано: копію паспорта та ідентифікаційного коду (а.с.52-53 т.1), викопіювання з бажаним місцем розташування земельної ділянки (а.с. 21, 25, 30, 34, 38, 42, 44, 46, 48, 50 т.1) та довідка Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області відповідно до якої ОСОБА_1 протягом трьох років на території сільської ради займається фермерським господарством (а.с.51 т.1).
31 березня 2026 року та 01 квітня 2026 року Управлінням Держгеокадастру у Житомирському районі Житомирської області надані Головному управлінню Держгеокадастру у Житомирській області довідки про надання дозволу на складання документації із землеустрою щодо передачі земельних ділянок за кадастровими номерами 1822087900:02:000:0603 площею 6,0407 га; 1822087900:02:000:0604 площею 4,3224 га; 1822087900:02:000:0602 площею 2,4153 га; 1822087900:02:000:0528 площею 2,1425 га; 1822087900:02:000:0514 площею 22,8575 га; 1822087900:02:000:0542 площею 45,0 га; 1822087900:02:000:0515 площею 9,9999 га; 1822087900:02:000:0516 площею 7,5019 га у власність (а.с.11, 26, 29, 33, 37, 41, 45, 49 т.1)
Наказами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №6-1068/14-16-СГ від 01.04.2016, №6-1069/14-16-СГ від 01.04.2016, №6-1070/14-16-СГ від 01.04.2016, №6-1071/14-16-СГ від 01.04.2016, №6-1072/14-16-СГ від 01.04.2016, №6-1073/14-16-СГ від 01.04.2016, №6-1075/14-16-СГ від 01.04.2016, №6-1076/14-16-СГ від 01.04.2016 ОСОБА_1 надані дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, розташованих на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області загальною площею 100,2802 га (а.с. 11-18 т.1).
Туровецькою сільською радою на запит ГУ Держгеокадастру в Житомирській області за вих. № 62/02-20 від 20.04.2016 повідомлено про те, що заперечень щодо відведення вказаних земельних ділянок немає. (а.с.55 т.1).
18 листопада 2016 року та 08 вересня 20217 року ОСОБА_1 подав до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області заяви про затвердження документації із землеустрою по земельним ділянкам площею 6,0407 га, 4,3224 га, 2,4153 га, 2,1425 га, 22,5065 га, 7,7828 га, 3,2711 га, 42,3551 га з правом передачі в оренду терміном на 7 років для ведення фермерського господарства на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с.57, 59, 61, 63, 65, 67, 69, 71 т.1).
06 грудня 2016 року та 11 вересня 2017 року наказами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №6-4524/14-16-СГ, №6-4528/14-16-СГ, №6-4525/14-16-СГ, №6-5793/14-17-СГ, №6-5792/14-17-СГ, № 6-5791/14-17-СГ, №6-4527/14-16-СГ, №6-4526/14-16-СГ затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 , загальною площею 90,8364 га, що розташовані на території Житомирського району, за межами населених пунктів Туровецької сільської ради та надано вищевказані земельні ділянки в оренду ОСОБА_1 (а.с. 56, 58, 60, 62, 64, 66, 68, 70 т. 1).
Так, зокрема наказами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області:
- від 06.12.2016 року № 6-4524/14-16-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 6,0407 га (кадастровий номер 1822087900:02:000:0603) в оренду терміном на 7 років, для ведення фермерського господарства, розташовану на території Житомирського району, за межами населених пунктів Туровецької сільської ради;
- від 06.12.2016 року № 6-4528/14-16-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 4,3224 га (кадастровий номер 1822087900:02:000:0604) в оренду терміном на 7 років, для ведення фермерського господарства, розташовану на території Житомирського району, за межами населених пунктів Туровецької сільської ради;
- від 06.12.2016 року № 6-4525/14-16-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 2,4153 га (кадастровий номер 1822087900:02:000:0602) в оренду терміном на 7 років, для ведення фермерського господарства, розташовану на території Житомирського району, за межами населених пунктів Туровецької сільської ради;
- від 11.09.2017 року № 6-5793/14-17-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 2,1425 га (кадастровий номер 1822087900:02:000:0528) в оренду терміном на 7 років, для ведення фермерського господарства, розташовану на території Житомирського району, за межами населених пунктів Туровецької сільської ради;
- від 11.09.2017 року № 6-5792/14-17-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 22,5065 га (кадастровий номер 1822087900:02:000:0529) в оренду терміном на 7 років, для ведення фермерського господарства, розташовану на території Житомирського району, за межами населених пунктів Туровецької сільської ради;
- від 11.09.2017 року № 6-5791/14-17-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 42,3551 га (кадастровий номер 1822087900:02:000:0694) в оренду терміном на 7 років, для ведення фермерського господарства, розташовану на території Житомирського району, за межами населених пунктів Туровецької сільської ради;
- від 06.12.2016 року № 6-4527/14-16-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 7,7828 га (кадастровий номер 1822087900:02:000:0686) в оренду терміном на 7 років, для ведення фермерського господарства, розташовану на території Житомирського району, за межами населених пунктів Туровецької сільської ради;
- від 06.12.2016 року № 6-4526/14-16-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності, площею 3,2711 га (кадастровий номер 1822087900:02:000:0687) в оренду терміном на 7 років, для ведення фермерського господарства, розташовану на території Житомирського району, за межами населених пунктів Туровецької сільської ради.
Твердження відповідача-2 ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу про недопустимість усіх доказів, поданих прокурором разом із позовною заявою, є необґрунтованим та таким, що не відповідає приписам процесуального законодавства.
Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять до предмета доказування, а допустимими - докази, отримані у порядку, встановленому законом. При цьому саме по собі заперечення стороною змісту доказів або незгода із їх оцінкою не свідчить про їх недопустимість.
Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесено захист законних інтересів держави, прокурор має право витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади. Представницькі повноваження прокурора також були передбачені пунктом 3 наказу Генерального прокурора України від 28.05.2015 № 6гн.
Крім того, з 01.01.2013 відомості Державного земельного кадастру є відкритими та загальнодоступними, а доступ до них забезпечується, зокрема, через Публічну кадастрову карту України. Водночас частина третя статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» надавала посадовим особам органів прокуратури право доступу до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за умови проходження відповідної ідентифікації із використанням електронного цифрового підпису.
Отже, опрацювання прокурором відомостей Публічної кадастрової карти України, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також отримання документів і матеріалів від органів державної влади здійснювалися на підставі та в межах повноважень, прямо визначених законом.
При цьому відповідачем-2 не наведено жодного доводу щодо порушення встановленого законом порядку отримання будь-якого конкретного доказу, не зазначено, який саме доказ одержаний із порушенням вимог закону, у чому полягає таке порушення та якою нормою права передбачено недопустимість відповідного доказу. Натомість фактично заявлено загальне твердження про недопустимість усіх доказів, поданих прокурором, без належного правового обґрунтування.
Більше того, використання прокурором загальнодоступних відомостей Державного земельного кадастру та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, доступ до яких прямо передбачений законодавством, не може розцінюватися як отримання доказів із порушенням закону, а відтак не є підставою для визнання таких доказів недопустимими.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи відповідача-2 про недопустимість усіх доказів, поданих прокурором разом із позовною заявою, є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.
Колегія суддів зазначає, що відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств, регулюються, крім Земельного кодексу України, Законом України "Про фермерське господарство", який є спеціальним нормативно-правовим актом.
Згідно із частиною першою статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про фермерське господарство" право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 Закону України "Про фермерське господарство").
Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначений статтею 7 Закону України "Про фермерське господарство". Нею передбачені процедура звернення, вимоги до змісту заяви для отримання у власність або в оренду земельної ділянки державної чи комунальної власності з метою ведення фермерського господарства, строк розгляду такої заяви, умови щодо передання земельних ділянок лісового та водного фондів.
Так, згідно із частиною першою статті 7 Закону України "Про фермерське господарство", для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.
У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики.
Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. Земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом (частини 2-4 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство").
Таким чином, колегія суддів відзначає, що спеціальний Закон України "Про фермерське господарство" визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 Земельного кодексу України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, у заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.
Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 Земельного кодексу України) та меті регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає у створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання й охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону України "Про фермерське господарство").
Отже, при вирішенні спору про правомірність надання та використання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок, визначений статтею 7 Закону України "Про фермерське господарство" як спеціального щодо статті 123 Земельного кодексу України.
Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні правильно виходив із того, що спірні правовідносини щодо надання земельних ділянок громадянину для створення та ведення фермерського господарства підлягають регулюванню не лише нормами Земельного кодексу України, а й приписам Закону України «Про фермерське господарство», який у цій сфері є спеціальним нормативно-правовим актом. Однак, визнавши необхідність застосування спеціального закону, суд першої інстанції фактично не реалізував цей висновок при оцінці правомірності дій органу Держгеокадастру та обмежився перевіркою дотримання вимог статті 123 Земельного кодексу України.
Такий підхід не узгоджується з принципом пріоритетності спеціальної норми над загальною (lex specialis derogat legi generali), який є загальновизнаним принципом права та послідовно застосовується у судовій практиці. Відносини, пов`язані із наданням земельних ділянок громадянам для створення фермерського господарства, врегульовані спеціальними положеннями Закону України «Про фермерське господарство», що прямо випливає зі статті 2 цього Закону, відповідно до якої відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств, регулюються, зокрема, цим Законом.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до органу Держгеокадастру саме як громадянин з метою одержання земельних ділянок для ведення фермерського господарства. За таких обставин правовою підставою розгляду його заяв була не лише стаття 123 Земельного кодексу України, яка визначає загальний порядок надання земельних ділянок державної та комунальної власності, а передусім частина перша статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», яка встановлює спеціальні вимоги до змісту заяви громадянина та переліку документів, що додаються до неї.
Отже, встановивши, що ОСОБА_1 звертався за отриманням земельних ділянок саме для ведення фермерського господарства, суд першої інстанції повинен був перевірити відповідність поданих ним заяв та доданих документів усім вимогам частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство». Натомість фактичне застосування судом виключно положень статті 123 Земельного кодексу України свідчить про неповне застосування норм матеріального права, оскільки загальна норма не може підміняти спеціальне правове регулювання відносин, пов`язаних зі створенням та діяльністю фермерських господарств.
За змістом статей 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство", заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.
З матеріалів справи вбачається, що до заяв ОСОБА_1 були додані копія паспорта, копія реєстраційного номера облікової картки платника податків, викопіювання із зазначенням бажаного місця розташування земельних ділянок, довідка Туровецької сільської ради. Однак сам по собі факт подання зазначених документів не свідчить про належне виконання вимог частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство».
Так, довідка Туровецької сільської ради про те, що ОСОБА_1 протягом трьох років займається фермерським господарством, не є належним документом, який підтверджує досвід роботи у сільському господарстві у розумінні частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство».
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.2015 №584 «Про затвердження Переліку документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві», до таких документів належать, зокрема, виписка з трудової книжки громадянина із записами, які підтверджують стаж роботи в сільському господарстві, архівна довідка, що містить інформацію про стаж роботи громадянина в сільському господарстві, видана на підставі архівних документів із зазначенням їх пошукових даних, копія трудового договору (угоди) між працівником і власником підприємства, організації, уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за яким (якою) працівник виконував роботи (надавав послуги) у сільському господарстві, виписка з погосподарської книги про ведення особистого селянського господарства або участь у веденні особистого селянського господарства, відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців про види економічної діяльності у галузі сільського господарства, що здійснюються фізичною особою - підприємцем. Довідка органу місцевого самоврядування про здійснення особою фермерської діяльності до цього Переліку не включена.
Отже, подана ОСОБА_1 довідка Туровецької сільської ради не є належним та допустимим доказом на підтвердження наявності у нього досвіду роботи в сільському господарстві. Водночас суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки відповідності цього документа вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.2015 №584, не зазначив мотивів, з яких визнав його достатнім доказом та не навів жодних аргументів щодо можливості відступу від установленого Урядом переліку документів. Такий підхід не відповідає вимогам статті 86 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою суд зобов`язаний надати оцінку кожному доказу, а також мотивувати врахування або відхилення кожного з них.
Крім того, матеріали справи свідчать, що подані ОСОБА_1 заяви не відповідали обов`язковим вимогам частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Так, зазначеною нормою було прямо передбачено, що у заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства обов`язково зазначаються, зокрема: кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність; обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Вказані вимоги є імперативними та становлять зміст спеціального порядку одержання земельних ділянок для створення і ведення фермерського господарства.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що у заявах ОСОБА_1 взагалі не було зазначено кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність. Також у самих заявах відсутнє обґрунтування розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.
Колегія суддів відзначає, що саме по собі долучення до заяв окремого документа під назвою «Обґрунтування щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства на території Туровецької сільської ради Житомирського району» (а.с.54 т.1) не усуває зазначених недоліків, оскільки судом не встановлено, що такий документ містив відомості про кількість членів майбутнього фермерського господарства, їх право на безоплатне отримання земельних ділянок, прогнозовані обсяги виробництва, наявність трудових та матеріально-технічних ресурсів, тобто дані, які дають можливість оцінити об`єктивну необхідність надання заявнику земельних ділянок саме у запитуваному розмірі.
Отже, відсутність у заявах ОСОБА_1 відомостей про кількість членів фермерського господарства, наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, а також належного обґрунтування розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства свідчить про невідповідність поданих заяв вимогам частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство». Натомість суд першої інстанції не надав оцінки цим обставинам та фактично визнав дотриманими вимоги закону за відсутності обов`язкових реквізитів заяв, чим допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушив приписи статті 86 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів у справі.
Колегія суддів відзначає, що за наслідками перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства.
Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що 29.07.2015 ОСОБА_1 , на момент видання Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області оскаржуваних наказів вже створив Фермерське господарство «Польовик», є його засновником та керівником (а.с.136-139 т.1), а отже, станом на 23.03.2016 – дату звернення із заявами про надання земельних ділянок вже здійснював діяльність через вказану юридичну особу у формі фермерського господарства. Отже факт реєстрації ОСОБА_1 фермерського господарства повинен бути встановлений під час перевірки подання наступних заяв громадянина про надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі №6-248цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №922/614/19, від 24.04.2019 у справі №525/1225/15-ц, від 13.03.2018 у справі №348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі №606/2032/16-ц та у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №927/83/19 та від 25.03.2020 у справі №357/2418/15-ц, від 17.09.2020 у справі №917/1416/19.
Проте, незважаючи на встановлення цієї обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не позбавлений права зареєструвати декілька фермерських господарств та визнав відсутніми підстави для задоволення позову.
Однак наведений висновок суду першої інстанції не відповідає предмету доказування у даній справі та фактично підміняє питання, яке підлягало з`ясуванню. Спірним є не питання про наявність чи відсутність у фізичної особи права бути засновником кількох фермерських господарств, оскільки законодавство України дійсно не містить прямої заборони щодо створення однією особою декількох фермерських господарств. Натомість вирішальним для правильного застосування положень земельного законодавства є встановлення того, чи звернення ОСОБА_1 із заявами від 23.03.2016 було зумовлене реальним наміром створити нове фермерське господарство, чи використовувалося як формальна підстава для отримання земель державної власності без проведення земельних торгів.
Водночас, оцінюючи зміст поданого заявником обґрунтування необхідності відведення земельної ділянки, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на обставини, які залишилися поза увагою суду першої інстанції та мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Так, із матеріалів справи вбачається, що в обґрунтуванні необхідності відведення земельної ділянки заявник зазначив, що він є фермером та бажає сформувати земельний банк у розмірі 100,2873 га сільськогосподарських угідь, на яких планує спеціалізуватися на вирощуванні органічної продукції у галузі рослинництва. Також вказано, що заявник забезпечений необхідними машинами та агрегатами, має намір залучити до роботи жителів села, а свою діяльність спрямовуватиме на сталий розвиток місцевої громади.
Разом з тим, наведене обґрунтування не містить жодних відомостей про намір заявника створити нове фермерське господарство, хоча саме створення фермерського господарства є тією юридично значимою метою, з якою законодавець пов`язує можливість отримання громадянином земельної ділянки державної чи комунальної власності без проведення земельних торгів.
Відповідно до частини першої статті 1 та частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» у редакції, чинній станом на 23.03.2016, спеціальний порядок надання земельних ділянок передбачений саме для громадян, які виявили бажання створити фермерське господарство, а тому зміст заяви та доданого до неї обґрунтування повинен підтверджувати дійсність такого волевиявлення.
Натомість використане заявником формулювання про те, що він є фермером, у сукупності із встановленою судом обставиною щодо створення ним 29.07.2015 Фермерського господарства «Польовик», свідчить не про намір створення нового суб`єкта господарювання, а про прагнення збільшити земельний банк вже існуючого фермерського господарства до 100,2873 га сільськогосподарських угідь. Зазначені відомості, навпаки, підтверджують, що заявник ототожнював себе із діючим фермером та обґрунтовував необхідність отримання земельних ділянок потребами вже здійснюваної ним господарської діяльності.
Колегія суддів звертає увагу, що передача громадянину земельної ділянки для ведення фермерського господарства здійснюється без проведення земельних торгів (аукціону) тоді, коли земельна ділянка передається громадянину, який виявив бажання займатися фермерським господарством саме для створення фермерського господарства та реєстрації його у встановленому законом порядку, а не для розширення земельного банку вже існуючого фермерського господарства.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.05.2026 у справі №914/464/25.
Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що обґрунтування необхідності відведення земельних ділянок, подання яких є обов`язковою вимогою частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», складене та підписане не відповідачем-2 ОСОБА_1 , який звернувся із заявами про надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства, а ОСОБА_2 (а.с. 54 т.1).
Зазначена невідповідність має істотне значення, оскільки саме особа-заявник повинна обґрунтувати необхідність надання їй земельної ділянки, підтвердити наявність наміру та можливостей для здійснення фермерської діяльності, а також довести потребу в отриманні земельної ділянки саме у запитуваному розмірі. Подання такого обґрунтування іншою особою ставить під сумнів як його належність заявнику, так і достовірність відомостей, викладених у ньому.
Колегія суддів відзначає, що орган державної влади, а в разі виникнення спору – суд, повинні перевіряти дійсність волевиявлення громадянина щодо створення фермерського господарства, достовірність наведених ним відомостей та реальність намірів здійснювати фермерську діяльність.
Отже, відсутність у поданому обґрунтуванні будь-яких відомостей про намір створити нове фермерське господарство, зазначення заявником, що він вже є фермером, а також складання зазначеного документа іншою особою – ОСОБА_2 , свідчать про недотримання вимог частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» та ставлять під обґрунтований сумнів наявність у ОСОБА_1 реального волевиявлення на створення нового фермерського господарства станом на момент звернення із заявами від 23.03.2016.
З урахуванням вимог статей 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 116, 121, 123, 134 ЗК України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №525/1225/15-ц, у постановах Верховного Суду від 13.06.2023 у справі №908/1445/20, від 07.06.2023 у справі №922/3737/19, від 14.03.2023 у справі №922/1974/19, від 07.03.2023 у справі №922/3108/19.
Разом з тим відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що дії особи спрямовані, на отримання інших земельних ділянок після отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у передбаченому законодавством спрощеному порядку до моменту реєстрації фермерського господарства, не відповідають критеріям справедливості, добросовісності, розумності та фактично спрямовані на обхід законодавчо встановленого порядку набуття права на земельну ділянку.
Суд апеляційної інстанції враховує, що у випадку отримання земельної ділянки та створення фермерського господарства, як це передбачено законодавством, наступні земельні ділянки, що перебувають у державній або комунальній власності можуть бути отримані у користування виключно у порядку, передбаченому статтею 134 Земельного кодексу України (в чинній редакції на момент виникнення спірних правовідносин), що і підтверджується усталеною практикою суду касаційної інстанції, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №525/1225/15-ц, постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №314/3881/15-ц, від 25.09.2019 у справі №397/30/17 та від 30.06.2021 у справі №917/1134/19.
Поряд з цим, суд першої інстанції враховуючи приписи пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів" (1012-VIII від 18.02.2016) зазначив, що відповідач-2 станом на час надання дозволу на розробку проектів землеустрою ОСОБА_1 01.04.2016 мав право на отримання згаданих вище земельних ділянок без проведення земельних торгів.
Аналізуючи ці твердження колегія суддів зазначає наступне.
Законом України від 18.02.2016 №1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів" (далі - Закон №1012-VIII) який набув чинності з 03.04.2016, було внесено зміни до частини 2 статті 134 ЗК України шляхом викладення абзацу 16 в такій редакції: "передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва". Отже, з 03.04.2016 земельні ділянки для ведення фермерського господарства було виключено з переліку земель, які не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).
Як вбачається з матеріалів справи, накази Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства спірних земельних ділянок в оренду було дійсно видано 01.04.2016, до набрання чинності Законом №1012-VIII, тобто у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує приписи Закону України "Про фермерське господарство", який є спеціальним нормативно-правовим актом. Згідно із вказаним законом, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 Закону України "Про фермерське господарство".
За змістом статей 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство", заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.
У той же час, з урахуванням вимог статей 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 116, 121, 123, 134 Земельного кодексу України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 у справі N 525/1225/15-ц вказала, що з урахуванням вимог статей 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України, додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах.
Як вбачається з висновків, наведених у постановах Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №917/1706/23, від 11.09.2024 у справі №911/32/20, в яких судами також було встановлено, що накази ГУ Держгеокадастру про надання земельних ділянок в оренду видавалися до набрання чинності Законом №1012-VIII, суд касаційної інстанції зазначив, що у випадку, якщо станом на дату звернення особи із клопотаннями до ГУ Держземагентства з метою отримання у користування земель для ведення фермерського господарства цій особі вже було надано земельну ділянку із земель державної власності без конкурентних засад (земельних торгів), то така особа не мала правомірних (справедливих) сподівань на отримання землі в оренду поза конкурсом, відповідно, повторне надання їй земельних ділянок в оренду свідчить про порушення приписів статей 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство" та статей 123, 124, 134 Земельного кодексу України.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку для створення фермерського господарства згідно з частиною 2 статті 134 Земельного кодексу без порушення чинного законодавства, яке діяло в часі, не узгоджуються з вищенаведеними нормами земельного законодавства та Закону України "Про фермерське господарство", в редакції на момент виникнення спірних правовідносин.
Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 в порушення вимог чинного на час спірних правовідносин законодавства скористався правом на отримання спірних земельних ділянок у пільговому порядку, поза передбаченою законом процедурою - без проведення земельних торгів, а відтак оскаржуванні накази Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області, якими надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки та накази, якими затверджено такі проекти та передані спірні земельні ділянки в оренду відповідачу 2, прийняті Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області в порушення вимог законодавства, є незаконними.
З урахуванням вищевикладеного, доводи прокурора є обґрунтованими, оскільки Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області не дотримано вимог законодавства, що призвело до незаконної передачі у користування спірних земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності ОСОБА_1 .
Поряд з цим, посилання відповідача-2 на те, що ним 13.06.2019 створено Фермерське господарство «Сонцедар-2» (ідентифікаційний код 42942093), статутом якого передбачено використання для ведення фермерського господарства земельних ділянок, які є предметом даного спору (а.с.116-125 т.2), не може бути визнане належним та достатнім доказом правомірності набуття спірних земельних ділянок.
Насамперед, зазначене фермерське господарство було створене вже після виникнення спору та під час його судового розгляду, а саме на стадії касаційного перегляду справи в судах загальної юрисдикції, що свідчить про відсутність такого господарства на момент звернення відповідача-2 із заявами про надання земельних ділянок, отримання дозволів на розроблення документації із землеустрою та прийняття уповноваженим органом рішень про передачу земель в оренду.
При вирішенні питання про правомірність передачі земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначальним є встановлення дійсної мети отримання земельних ділянок та наявності у громадянина наміру і спроможності створити фермерське господарство та здійснювати товарне сільськогосподарське виробництво саме на момент реалізації ним права на безконкурентне отримання земельних ділянок.
Створення фермерського господарства після початку судового спору та передачі спірних земельних ділянок, не усуває порушень земельного законодавства, допущених під час набуття права оренди на земельні ділянки, та не підтверджує існування у відповідача-2 реального наміру створити фермерське господарство саме на час одержання спірних земельних ділянок.
Більше того, включення спірних земельних ділянок до статуту фермерського господарства "Солнудар-2" є виключно внутрішнім волевиявленням його засновника та не породжує самостійних правових наслідків щодо оцінки законності первинного набуття земельних ділянок. Такі дії можуть свідчити лише про подальше визначення порядку використання вже набутого майна, але не легітимізують порушення, допущені при його одержанні.
Крім того, наведені відповідачем-2 обставини не свідчать про його добросовісну поведінку при реалізації права на безоплатне отримання земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність, яка передбачає необхідність здійснення особою своїх прав чесно, відкрито та з повагою до прав та законних інтересів інших осіб і держави.
Створення Фермерського господарства «Сонцедар-2» лише 13.06.2019, тобто після виникнення спору та під час його судового розгляду на стадії касаційного перегляду в судах загальної юрисдикції, не узгоджується з поведінкою особи, яка дійсно мала намір створити та здійснювати діяльність фермерського господарства на момент звернення за одержанням земельних ділянок. Навпаки, вчинення таких дій вже після того, як законність набуття земельних ділянок стала предметом судового спору, може свідчити про намагання ретроспективно підтвердити наявність мети, яка повинна була існувати на час отримання земельних ділянок, та надати ознак правомірності раніше набутому майну.
Отже, створення Фермерського господарства «Сонцедар-2» 13.06.2019 та передбачення його статутом використання спірних земельних ділянок не спростовує доводів прокурора про незаконність їх передачі відповідачу-2, оскільки зазначені обставини виникли значно пізніше від спірних правовідносин та після початку судового розгляду справи №278/1009/18.
Водночас, щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 100,2902 га: від 01 квітня 2016 року № 6-1068/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1069/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1070/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1071/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1072/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1073/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1075/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1076/14-16-СГ; про затвердження проектів землеустрою для передачі в оренду для ведення фермерського господарства громадянину ОСОБА_1 загальною площею 90,8364 га: від 06 грудня 2016 року № 6-4524/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4528/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4525/14-16-СГ, від 11 вересня 2017 року № 6-5793/14-17-СГ, №6-5792/14-17-СГ від 11 вересня 2017 року, від 11 вересня 2017 року № 6-5791/14-17-СГ, від 06 грудня 2016 року №6-4527/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4526/14-16-СГ, колегія суддів зазначає наступне.
Так, судова колегія вважає за необхідне зауважити на тому, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі №911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі №922/614/19 (пункт 52), від 05.10.2022 у справі №922/1830/19 (пункт 7.9).
Під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена.
Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - "суд знає закони" (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (пункт 50), від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 (пункт 84), від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 101) та інші).
Суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 109)).
Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що в разі якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, зокрема, у цивільних (господарських) відносинах розглядається як поведінка держави у цих відносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава (зокрема, цивільних, господарських), органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах (пункти 6.21, 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №5023/10655/11 від 20.11.2018, пункти 4.19, 4.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №915/478/18).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що і в судовому процесі, зокрема, в цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019, справа №761/3884/18). Такий же висновок справедливий щодо господарського процесу. Отже, під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Законодавство передбачає два випадки представництва прокурором у суді законних інтересів держави у разі їх порушення або загрози порушення: захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; відсутній орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави.
Водночас, в обох цих випадках прокурор здійснює представництво держави, яка і є фактичною стороною у справі.
У справі №278/1009/18, що розглядається, прокурор, як позивач пред`явив, зокрема, вимоги про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держземагентства у Житомирській області, відповідачем визначив Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області. Отже, в частині цих позовних вимог позов фактично пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області).
Зазначене не відповідає частині першій статті 45 ГПК України, відповідно до якої сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Отже, позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору.
Подібних висновків, але щодо участі органів державної влади в адміністративному процесі Велика Палата Верховного Суду дійшла в постанові від 13.11.2019 у справі №826/3115/17.
Разом з тим, колегія суддів відзначає, що позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність зазначеного наказу без заявлення вимоги про визнання його незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані (див. пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №922/614/19. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, також у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 22.01.2020 у справі №910/1809/18).
Тобто, оскаржувані накази не зумовлюють правових наслідків, оскільки прийняті з порушенням приписів статей 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство" та статей 123, 124, 134 Земельного кодексу України.
Відтак, позовні вимоги, заявлені до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області, а саме про визнання незаконним та скасування його наказів про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 100,2902 га: від 01 квітня 2016 року № 6-1068/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1069/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1070/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1071/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1072/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1073/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1075/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1076/14-16-СГ, не підлягають задоволенню.
Крім того, оскаржені накази Головного управління Держземагенства у Житомирській області про затвердження проектів землеустрою для передачі в оренду для ведення фермерського господарства громадянину ОСОБА_1 загальною площею 90,8364 га: від 06 грудня 2016 року № 6-4524/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4528/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4525/14-16-СГ, від 11 вересня 2017 року №6-5793/14-17-СГ, № 6-5792/14-17-СГ від 11 вересня 2017 року, від 11 вересня 2017 року №6-5791/14-17-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4527/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року №6-4526/14-16-СГ вичерпали свою дію, оскільки на їх підставі укладені договори оренди земельних ділянок: №678/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 6,0407 га, №677/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 4,3224 га, №674/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 2,4153 га, №56/57-17-ДО від 26.10.2017 на площу 2,1425 га, №57/57-17-ДО від 26.10.2017 на площу 22,5065 га, №53/57-17-ДО від 26.09.2017 на площу 42,3551 га, №675/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 7,7828 га, №676/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 3,2711 га (а.с. 72-95 т.1), які опосередковують відносини користування спірним земельними ділянками.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору оренди, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №912/2797/21, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги прокурора про визнання незаконними та скасування наказів про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства та наказів про затвердження проектів землеустрою для передачі в оренду для ведення фермерського господарства громадянину ОСОБА_1 , є неефективним способом захисту прав держави, оскільки такі накази вичерпали свою дію виконанням шляхом укладення договорів оренди земельних ділянок від 23 грудня 2016 року №678/57-16-ДО на площу 6,0407 га, від 23 грудня 2016 року №677/57-16-ДО на площу 4,3224 га, від 23 грудня 2016 року №674/57-16-ДО на площу 2,4153 га, від 26 жовтня 2017 року №56/57-17-ДО на площу 2,1425 га, від 26 жовтня 2017 року №57/57-17-ДО на площу 22,5065 га, від 26 жовтня 2017 року №53/57-17-ДО на площу 42,3551 га, від 23 грудня 2016 року №675/57-16-ДО на площу 7,7828 га, від 23 грудня 2016 року №676/57-16-ДО на площу 3,2711 га, тому визнання їх незаконними та скасування не може забезпечити ефективного захисту прав власника земельних ділянок. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.01.2026 №371/228/17.
У зв`язку з наведеним оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування вищевказаних оскаржених наказів Головного управління Держземагенства у Житомирській області підлягає залишенню без змін, проте з інших мотивів, а саме внаслідок обрання прокурором неефективного способу захисту інтересів держави. 

Щодо позовної вимоги про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, укладені між Головним управлінням Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства: від 23 грудня 2016 року №678/57-16-ДО на площу 6,0407 га, від 23 грудня 2016 року №677/57-16-ДО на площу 4,3224 га, від 23 грудня 2016 року №674/57-16-ДО на площу 2,4153 га, від 26 жовтня 2017 року №56/57-17-ДО на площу 2,1425 га, від 26 жовтня 2017 року №57/57-17-ДО на площу 22,5065 га, від 26 жовтня 2017 року №53/57-17-ДО на площу 42,3551 га, від 23 грудня 2016 року №675/57-16-ДО на площу 7,7828 га, від 23 грудня 2016 року №676/57-16-ДО на площу 3,2711 га, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частинами 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).
Звертаючись із позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, із якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.05.2023 у справі №910/7975/21 та постановах Верховного Суду від 03.03.2026 у справі №922/578/24, від 08.04.2025 у справі №910/9128/23, від 14.01.2025 у справі №925/1459/23, від 01.10.2024 у справі №910/20103/23, від 15.10.2024 у справі №917/531/19, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22.
Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2) тощо.
Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Отже, наведеними правовими положеннями визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03.03.2026 у справі №922/578/24, від 08.04.2025 у справі №910/9128/23, від 14.01.2025 у справі №925/1459/23, від 01.10.2024 у справі №910/20103/23, від 15.10.2024 у справі №917/531/19, від 20.02.2024 у справі №903/1037/22, від 19.03.2024 у справі №910/4293/22.
Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03.03.2026 у справі №922/578/24, від 08.04.2025 у справі №910/9128/23, від 14.01.2025 у справі №925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22, від 18.05.2023 у справі №906/743/21, від 03.08.2023 у справі №909/654/19, від 19.10.2022 у справі №912/278/21.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі вищевказаних наказів між Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області та ОСОБА_1 укладено договори оренди земельних ділянок: №678/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 6,0407 га, №677/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 4,3224 га, №674/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 2,4153 га, №56/57-17-ДО від 26.10.2017 на площу 2,1425 га, №57/57-17-ДО від 26.10.2017 на площу 22,5065 га, №53/57-17-ДО від 26.09.2017 на площу 42,3551 га, №675/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 7,7828 га, №676/57-16-ДО від 23.12.2016 на площу 3,2711 га (а.с. 72-95 т.1).
Колегія суддів враховує, що у постанові від 11.06.2024 у справі №917/1710/23 Верховний Суд вказав на помилковість висновків апеляційного господарського суду про те, що договір оренди земельної ділянки від 19.10.2016 є нікчемним, оскільки відповідно до встановлених фактичних обставин справи громадянин отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою у 2014 році, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів" №1012-VIII, тобто у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, та зазначив, що обставини отримання заявником земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше не є очевидними і встановити це можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, отже, спірний договір оренди земельної ділянки від 19.10.2016 є оспорюваним.
Отже, за висновком Верховного Суду визначальним для вирішення питання щодо диференціації правовідносин, які підпадають під дію Закону України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів" №1012-VIII від тих, що регулюються законом у старій редакції, є з`ясування дати отримання громадянином рішення органу влади про надання в оренду спірної земельної ділянки.
Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 12.03.2024 у справі №922/3953/21, від 09.04.2024 у справі №629/6198/21, від 13.08.2024 у справі №615/1010/20, від 18.09.2024 у справі №622/1056/21.
Зокрема, у постанові від 13.08.2024 у справі №615/1010/20 Верховний Суд зазначив, що висновок місцевого та апеляційного господарських судів (щодо нікчемності спірного договору), який зроблено з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2023 у справі №922/1832/19, не відповідає актуальному та усталеному правовому висновку, сформульованому в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №917/1710/23, від 11.06.2024 у справі №917/1795/23, від 12.06.2024 у справі №917/1708/23, від 12.06.2024 у справі №917/1563/23, від 18.06.2024 у справі №917/1707/23, від 18.06.2024 у справі №917/1709/23, від 19.06.2024 у справі №917/1520/23, від 19.06.2024 у справі №917/1796/23, від 26.06.2024 у справі №917/1706/23 зі спорів, що виникли з подібних правовідносин.
Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що колегія суддів Верховного Суду передаючи справу №922/511/24 на розгляд Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності, вважала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 29.01.2025 у справі №922/2380/19, про те, що у випадку, якщо особа, яка прагнула отримати земельні ділянку для ведення фермерського господарства, отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою до набрання чинності Законом України від 18.02.2016 №1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", тобто в період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, то договори оренди землі щодо цих земельних ділянок, укладені після набрання чинності цим Законом, є оспорюваними правочинами.
Проте Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності в постанові від 09.04.2026 у справі №922/511/24 зазначив про відсутність підстав для вирішення питання щодо відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 29.01.2025 у справі №922/2380/19.
Колегія суддів зазначає, що Законом України від 18.02.2016 №1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", який набув чинності з 03.04.2016, внесено зміни до частини 2 статті 134 Земельного кодексу України шляхом викладення абзацу 16 в такій редакції: "передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва".
Отже, з 03.04.2016 земельні ділянки для ведення фермерського господарства виключено з переліку земель, які не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).
При цьому положеннями пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 18.02.2016 №1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів" передбачено, що фізичні та юридичні особи, які до дня набрання чинності цим Законом одержали в установленому порядку дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у власність або користування земельних ділянок державної та комунальної власності, мають право на отримання таких земельних ділянок без проведення земельних торгів у випадках, визначених положеннями частини 2 статті 134 Земельного кодексу України, що виключаються цим Законом. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 29.01.2025 у справі №922/2380/19, від 11.06.2024 у справі №917/1710/23, від 17.09.2024 у справі №922/1830/19.
Таким чином, договір оренди землі укладений у період, коли законодавством загалом допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, за умов повторного надання земельної ділянки фізичній особі для створення фермерського господарства, є оспорюваним, оскільки обставини отримання заявником земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше не є очевидними, і встановити це можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12.03.2025 у справі №613/571/18, від 09.04.2024 у справі №629/6198/21 та від 21.05.2024 у справі №622/1061/21, від 17.09.2024 у справі №922/1830/19.
Відповідно до ч. 5, ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, враховуючи, що накази Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 100,2902 га: № 6-1068/14-16-СГ, №6-1069/14-16-СГ, № 6-1070/14-16-СГ, №6-1071/14-16-СГ, № 6-1072/14-16-СГ, №6-1073/14-16-СГ, № 6-1075/14-16-СГ, №6-1076/14-16-СГ – 01.04.2016, тобто до набрання чинності Закону №1012-VIII, колегія суддів дійшла висновку, що договори оренди земельних ділянок, укладені між Головним управлінням Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства: від 23 грудня 2016 року №678/57-16-ДО на площу 6,0407 га, від 23 грудня 2016 року №677/57-16-ДО на площу 4,3224 га, від 23 грудня 2016 року №674/57-16-ДО на площу 2,4153 га, від 26 жовтня 2017 року №56/57-17-ДО на площу 2,1425 га, від 26 жовтня 2017 року №57/57-17-ДО на площу 22,5065 га, від 26 жовтня 2017 року №53/57-17-ДО на площу 42,3551 га, від 23 грудня 2016 року №675/57-16-ДО на площу 7,7828 га, від 23 грудня 2016 року №676/57-16-ДО на площу 3,2711 га є оспорюваними.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки спірні договори оренди земельних ділянок укладені на підставі наказів Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 100,2902 га: від 01 квітня 2016 року №6-1068/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1069/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1070/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1071/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1072/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1073/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1075/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року № 6-1076/14-16-СГ та про затвердження проектів землеустрою для передачі в оренду для ведення фермерського господарства громадянину ОСОБА_1 загальною площею 90,8364 га: від 06 грудня 2016 року № 6-4524/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4528/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4525/14-16-СГ, від 11 вересня 2017 року № 6-5793/14-17-СГ, № 6-5792/14-17-СГ від 11 вересня 2017 року, від 11 вересня 2017 року № 6-5791/14-17-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4527/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року № 6-4526/14-16-СГ, прийнятих з порушенням вимог статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» та статей 116, 118, 123, 134 Земельного кодексу України, такі правочини не відповідають вимогам статті 203 Цивільного кодексу України, що відповідно до статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання їх недійсними. Відтак позовні вимоги прокурора про визнання недійсними спірних договорів оренди земельних ділянок, укладені між Головним управлінням Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства: від 23 грудня 2016 року №678/57-16-ДО на площу 6,0407 га, від 23 грудня 2016 року №677/57-16-ДО на площу 4,3224 га, від 23 грудня 2016 року №674/57-16-ДО на площу 2,4153 га, від 26 жовтня 2017 року №56/57-17-ДО на площу 2,1425 га, від 26 жовтня 2017 року №57/57-17-ДО на площу 22,5065 га, від 26 жовтня 2017 року №53/57-17-ДО на площу 42,3551 га, від 23 грудня 2016 року №675/57-16-ДО на площу 7,7828 га, від 23 грудня 2016 року №676/57-16-ДО на площу 3,2711 га є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації інших речових прав - прав оренди земельних ділянок за ОСОБА_1 , що посвідченні записами про інше речове право: №18638535 від 14.01.2017, №18639579 від 14.01.2017, №18642455 від 14.01.2017, №23139289 від 28.10.2017, №23140442 від 28.10.2017, №23138605 від 28.10.2017, №18644488 від 14.01.2017, №18645517 від 14.01.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, припинивши відповідні інші речові права - права оренди земельних ділянок, колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що право оренди за вищевказаними договорами оренди зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджено записами про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 28.10.2017 за №23140442 - на земельну ділянку площею 22,5065 га (договір оренди № 57/57-17-ДО); 28.10.2017 за № 23139289 - на земельну ділянку площею 2,1425 га (договір оренди №56/57-17-ДО); 28.10.2017 за № 23138605 - на земельну ділянку площею 42,3551 га (договір оренди № 53/57-17-ДО); 14.01.2017 за № 18645517 - на земельну ділянку площею 3,2711 га (договір оренди № 676/57-16-ДО); 14.01.2017 за № 18644488 - на земельну ділянку площею 7,7828 га (договір оренди № 675/57-16-ДО); 14.01.2017 за № 18642455 - на земельну ділянку площею 2,4153 га (договір оренди № 674/57-16-ДО); 14.01.2017 за № 18639579 - на земельну ділянку площею 4,3224 га (договір оренди № 677/57-16-ДО); 14.01.2017 за № 18638535 - на земельну ділянку площею 6,0407 га (договір оренди № 678/57-16-ДО) (а.с.100-110 т.1).
Поряд з цим, під час розгляду справи судом першої інстанції, окружною прокуратурою встановлено, що рішенням Станишівської сільської ради від 19.04.2024 №1503 (а.с. 125 т.4) затверджено технічні документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер 1822087900:02:000:0694 та здійснено її поділ на 3 земельні ділянки за кадастровими номерами 1822087900:02:000:0838, 1822087900:02:000:0837, 1822087900:02:000:0836.
Даним рішенням зокрема затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер 1822087900:02:000:0529 та здійснено її поділ на 2 земельні ділянки за кадастровими номерами 1822087900:02:000:0834, 1822087900:02:000:0835. В подальшому відповідні зміни та реєстрацію нових земельних ділянок здійснено в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 131-139 т.4).
Таким чином, саме з урахуванням вищевказаних змін, заступник керівника Житомирської окружної прокуратури подав суду заяву (за вх. №г.с. 01-44/2723/25 від 10.09.2025) про зміну предмета позову, яка прийнята до розгляду судом першою інстанцією ухвалою від 24.10.2025. 
Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про скасування державної реєстрації інших речових прав - прав оренди земельних ділянок за ОСОБА_1 як похідна від основної вимоги про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок не підлягає задоволенню.
Однак судова колегія у цій частині з висновком суду першої інстанції про відмову у позові з вказаних підстав не погоджується.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала висновки про те, що функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Подібні висновки наведені, зокрема, в постановах від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункт 96), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 146), від 06.07.2022 у справі №914/2618/16 (пункт 48). Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Тому вимога скасувати державну реєстрацію права не відповідає належному способу захисту.
Подібні висновки, але щодо скасування права власності, сформульовані в постанові Верховного Суду від 19.04.2023 у справі №904/7803/21 (пункт 6.44).
У цій справі прокурор сформулював позовні вимоги в цій частині як вимоги про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди. Ці вимоги не відповідають належному способу захисту прав територіальної громади.
Обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 155)).
У зв`язку з наведеним оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації прав оренди підлягає залишенню без змін, проте з інших мотивів, а саме внаслідок обрання прокурором неефективного способу захисту інтересів держави.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 09.04.2026 у справі №922/511/24; Верховного Суду у постановах від 16.04.2025 №917/675/24; від 12.05.2026 №917/250/24; від 03.06.2026 №917/676/24.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 повернути Головному управлінню Держгеокадастру в Житомирській області земельні ділянки загальною площею 90,8364 га за кадастровими номерами: 1822087900:02:000:0687, 1822087900:02:000:0686, 1822087900:02:000:0838, 1822087900:02:000:0837, 1822087900:02:000:0836 та 1822087900:02:000:0834, 1822087900:02:000:0835, 1822087900:02:000:0528, 1822087900:02:000:0602, 1822087900:02:000:0604, 1822087900:02:000:0603», колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, спірні договори оренди земельних ділянок від 23 грудня 2016 року №678/57-16-ДО на площу 6,0407 га, від 23 грудня 2016 року №677/57-16-ДО на площу 4,3224 га, від 23 грудня 2016 року №674/57-16-ДО на площу 2,4153 га, від 26 жовтня 2017 року №56/57-17-ДО на площу 2,1425 га, від 26 жовтня 2017 року №57/57-17-ДО на площу 22,5065 га, від 26 жовтня 2017 року №53/57-17-ДО на площу 42,3551 га, від 23 грудня 2016 року №675/57-16-ДО на площу 7,7828 га, від 23 грудня 2016 року №676/57-16-ДО на площу 3,2711 га підлягають визнанню недійсними. 
Відповідно до статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.
Подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15, від 09.09.2021 у справі №925/1276/19.
Таким чином, оскільки спірні договори оренди земельних ділянок визнані судом недійсними, вони не породжують жодних правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з їх недійсністю. Відтак ОСОБА_1 не набув права користування спірними земельними ділянками на законних підставах, а їх подальше утримання та використання після визнання договорів недійсними є безпідставним.
За таких обставин належним та ефективним способом захисту порушеного права держави на спірні земельні ділянки є застосування наслідків недійсності правочинів шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельні ділянки загальною площею 90,8364 га з кадастровими номерами: 1822087900:02:000:0687, 1822087900:02:000:0686, 1822087900:02:000:0838, 1822087900:02:000:0837, 1822087900:02:000:0836, 1822087900:02:000:0834, 1822087900:02:000:0835, 1822087900:02:000:0528, 1822087900:02:000:0602, 1822087900:02:000:0604 та 1822087900:02:000:0603.
Поряд з цим, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" №1423-ІХ, який набрав чинності 27.05.2021, передбачено, зокрема, передачу земель державної власності за межами населених пунктів (крім земель, які потрібні державі для виконання її функцій) до комунальної власності сільських, селищних, міських рад.
Згідно з п. 24 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України передбачено, що землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
- що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій. Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
- оборони;
- природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;
- зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
- під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;
- під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;
- визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Отже, в силу приписів згаданого Закону спірні земельні ділянки, вже не відносяться до земель державної власності, а відносяться до земель комунальної власності. Відтак і розпоряджатися такими може відповідна місцева рада, а не Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що вимога прокурора про зобов`язання ОСОБА_1 повернути Головному управлінню Держгеокадастру у Житомирській області спірні земельні ділянки є похідною від попередніх, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в її задоволенні.
Однак, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки факт, що під час розгляду та вирішення справи внаслідок змін у чинному законодавстві інтерес у поверненні спірної земельної ділянки отримала певна територіальна громада, не є перешкодою для продовження представництва прокурором інтересів держави, задоволення позову у разі його обґрунтованості та для виконання судового рішення у частині повернення земельної ділянки на користь належного суб`єкта (територіальної громади). Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №633/408/18.
З матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки перебували на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області.
Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено, 19 липня 2016 року, відповідно до Закону України “Про добровільне об`єднання територіальних громад”, Станишівською сільською радою було прийнято рішення про об`єднання територіальних громад: Станишівська сільська рада: село Станишівка, село Бистрі, село Слобода-Селець; Зарічанська сільська рада: село Зарічани; Ліщинська сільська громада: село Ліщин, село Тарасівка; Луківська сільська рада: село Лука, село Вершина, село Млинище; Пісківська сільська рада: село Піски село Скоморохи; Туровецька сільська рада: село Туровець, село Грабівка, село Буймир, село Лісівщина, село Мошківка в Станишівську об`єднану територіальну громаду з центром у селі Станишівка в межах територіальної одиниці - Житомирського району.
Поряд з цим, відповідно до додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року №711-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Житомирської області» Туровецька територіальна громада Житомирського району Житомирської області входить до Станишівської територіальної громади Житомирського району Житомирської області
Зокрема, відповідно до відповіді №2887912 від 16.06.2026 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Туровецька сільська рада Житомирського району Житомирської області 05.01.2017 припинена, а правонаступником її є Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області. 
З урахуванням вищевикладеного, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, як наслідок, оскаржуване рішення підлягає скасуванню у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 повернути спірні земельні ділянки з ухваленням в цій частині нового рішення про зобов`язання ОСОБА_1 повернути Станишівській сільській раді Житомирського району Житомирської області земельні ділянки загальною площею 90,8364 га за кадастровими номерами: 1822087900:02:000:0687, 1822087900:02:000:0686, 1822087900:02:000:0838, 1822087900:02:000:0837, 1822087900:02:000:0836 та 1822087900:02:000:0834, 1822087900:02:000:0835, 1822087900:02:000:0528, 1822087900:02:000:0602, 1822087900:02:000:0604, 1822087900:02:000:0603.

Щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04), пункти 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява N 29979/04), пункт 68, "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява N 43768/07), пункт 45).
ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Критерій законності означає, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право особи на мирне володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Легітимною метою такого втручання може бути здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що передача спірних земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 із подальшою реєстрацією за ним права оренди є незаконним. Втручання у його право на мирне користування спірними земельними ділянками ґрунтується на законі, про що зазначено вище. Легітимною метою такого втручання є публічні інтереси у контролі за раціональним використанням сільськогосподарських земель, які є обмеженим природним ресурсом. З огляду на недобросовісність поведінки у спірних правовідносинах як Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, так і ОСОБА_1 , втручання у право останнього користування спірними ділянками та їх повернення власнику будуть пропорційними зазначеній легітимній меті і, враховуючи встановлені обставини справи, не становитимуть для ОСОБА_1 надмірного тягаря.

4. Висновки за результатами апеляційного розгляду.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до приписів ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, нез`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі частково знайшли своє підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги, що є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2026 року у справі №278/1009/18. Рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2026 року у справі №278/1009/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог заступника керівника Житомирської окружної прокуратури про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Житомирській області) про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 100,2902 га: від 01 квітня 2016 року №6-1068/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1069/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1070/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1071/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1072/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1073/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1075/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1076/14-16-СГ; визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області про затвердження проектів землеустрою для передачі в оренду для ведення фермерського господарства громадянину ОСОБА_1 загальною площею 90,8364 га: від 06 грудня 2016 року №6-4524/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року №6-4528/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року №6-4525/14-16-СГ, від 11 вересня 2017 року №6-5793/14-17-СГ, №6-5792/14-17-СГ від 11 вересня 2017 року, від 11 вересня 2017 року №6-5791/14-17-СГ, від 06 грудня 2016 року №6-4527/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року №6-4526/14-16-СГ; скасування державної реєстрації інших речових прав - прав оренди земельних ділянок за ОСОБА_1 , що посвідченні записами про інше речове право: №18638535 від 14.01.2017, №18639579 від 14.01.2017, №18642455 від 14.01.2017, №23139289 від 28.10.2017, №23140442 від 28.10.2017, №23138605 від 28.10.2017, №18644488 від 14.01.2017, №18645517 від 14.01.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, припинивши відповідні інші речові права - права оренди земельних ділянок, змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2026 року у справі №278/1009/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог заступника керівника Житомирської окружної прокуратури про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, які укладені між Головним управлінням Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства: від 23 грудня 2016 року №678/57-16-ДО на площу 6,0407 га, від 23 грудня 2016 року №677/57-16-ДО на площу 4,3224 га, від 23 грудня 2016 року №674/57-16-ДО на площу 2,4153 га, від 26 жовтня 2017 року №56/57-17-ДО на площу 2,1425 га, від 26 жовтня 2017 року №57/57-17-ДО на площу 22,5065 га, від 26 жовтня 2017 року №53/57-17-ДО на площу 42,3551 га, від 23 грудня 2016 року №675/57-16-ДО на площу 7,7828 га, від 23 грудня 2016 року №676/57-16-ДО на площу 3,2711 га; зобов`язання ОСОБА_1 повернути Головному управлінню Держгеокадастру в Житомирській області земельні ділянки загальною площею 90,8364 га за кадастровими номерами: 1822087900:02:000:0687, 1822087900:02:000:0686, 1822087900:02:000:0838, 1822087900:02:000:0837, 1822087900:02:000:0836 та 1822087900:02:000:0834, 1822087900:02:000:0835, 1822087900:02:000:0528, 1822087900:02:000:0602, 1822087900:02:000:0604, 1822087900:02:000:0603 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення:
« 1. Визнати недійсними договори оренди земельних ділянок, укладені між Головним управлінням Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства: від 23 грудня 2016 року №678/57-16-ДО на площу 6,0407 га, від 23 грудня 2016 року №677/57-16-ДО на площу 4,3224 га, від 23 грудня 2016 року №674/57-16-ДО на площу 2,4153 га, від 26 жовтня 2017 року №56/57-17-ДО на площу 2,1425 га, від 26 жовтня 2017 року №57/57-17-ДО на площу 22,5065 га, від 26 жовтня 2017 року №53/57-17-ДО на площу 42,3551 га, від 23 грудня 2016 року №675/57-16-ДО на площу 7,7828 га, від 23 грудня 2016 року №676/57-16-ДО на площу 3,2711 га.
2. Зобов`язати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути Станишівській сільській раді Житомирського району Житомирської області (12430, Житомирська область, Житомирський район, с.Станишівка, вул. Кооперативна, буд.3, код ЄДРПОУ 04348444) земельні ділянки загальною площею 90,8364 га за кадастровими номерами: 1822087900:02:000:0687, 1822087900:02:000:0686, 1822087900:02:000:0838, 1822087900:02:000:0837, 1822087900:02:000:0836 та 1822087900:02:000:0834, 1822087900:02:000:0835, 1822087900:02:000:0528, 1822087900:02:000:0602, 1822087900:02:000:0604, 1822087900:02:000:0603».
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 129 ГПК України). Частиною тринадцятою статті 129 ГПК України передбачено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на вказане на користь Житомирської обласної прокуратури слід стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області 7048,00 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви; 8 457,60 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та з ОСОБА_1 28 411,20 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви; 36 273,60 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. 
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2026 року у справі №278/1009/18 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2026 року у справі №278/1009/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог заступника керівника Житомирської окружної прокуратури про визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Житомирській області) про надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 100,2902 га: від 01 квітня 2016 року №6-1068/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1069/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1070/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1071/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1072/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1073/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1075/14-16-СГ, від 01 квітня 2016 року №6-1076/14-16-СГ; визнання незаконними та скасування наказів Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області про затвердження проектів землеустрою для передачі в оренду для ведення фермерського господарства громадянину ОСОБА_1 загальною площею 90,8364 га: від 06 грудня 2016 року №6-4524/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року №6-4528/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року №6-4525/14-16-СГ, від 11 вересня 2017 року №6-5793/14-17-СГ, №6-5792/14-17-СГ від 11 вересня 2017 року, від 11 вересня 2017 року №6-5791/14-17-СГ, від 06 грудня 2016 року №6-4527/14-16-СГ, від 06 грудня 2016 року №6-4526/14-16-СГ; скасування державної реєстрації інших речових прав - прав оренди земельних ділянок за ОСОБА_1 , що посвідченні записами про інше речове право: №18638535 від 14.01.2017, №18639579 від 14.01.2017, №18642455 від 14.01.2017, №23139289 від 28.10.2017, №23140442 від 28.10.2017, №23138605 від 28.10.2017, №18644488 від 14.01.2017, №18645517 від 14.01.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, припинивши відповідні інші речові права - права оренди земельних ділянок, змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Резолютивну частину рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2026 року у справі №278/1009/18 в цій частині залишити без змін
3. Рішення Господарського суду Житомирської області від 04.03.2026 року у справі №278/1009/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог заступника керівника Житомирської окружної прокуратури про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, які укладені між Головним управлінням Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства: від 23 грудня 2016 року №678/57-16-ДО на площу 6,0407 га, від 23 грудня 2016 року №677/57-16-ДО на площу 4,3224 га, від 23 грудня 2016 року №674/57-16-ДО на площу 2,4153 га, від 26 жовтня 2017 року №56/57-17-ДО на площу 2,1425 га, від 26 жовтня 2017 року №57/57-17-ДО на площу 22,5065 га, від 26 жовтня 2017 року №53/57-17-ДО на площу 42,3551 га, від 23 грудня 2016 року №675/57-16-ДО на площу 7,7828 га, від 23 грудня 2016 року №676/57-16-ДО на площу 3,2711 га; зобов`язання ОСОБА_1 повернути Головному управлінню Держгеокадастру в Житомирській області земельні ділянки загальною площею 90,8364 га за кадастровими номерами: 1822087900:02:000:0687, 1822087900:02:000:0686, 1822087900:02:000:0838, 1822087900:02:000:0837, 1822087900:02:000:0836 та 1822087900:02:000:0834, 1822087900:02:000:0835, 1822087900:02:000:0528, 1822087900:02:000:0602, 1822087900:02:000:0604, 1822087900:02:000:0603 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення:
« 1. Визнати недійсними договори оренди земельних ділянок, укладені між Головним управлінням Держгеокадастру в Житомирській області та ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства: від 23 грудня 2016 року №678/57-16-ДО на площу 6,0407 га, від 23 грудня 2016 року №677/57-16-ДО на площу 4,3224 га, від 23 грудня 2016 року №674/57-16-ДО на площу 2,4153 га, від 26 жовтня 2017 року №56/57-17-ДО на площу 2,1425 га, від 26 жовтня 2017 року №57/57-17-ДО на площу 22,5065 га, від 26 жовтня 2017 року №53/57-17-ДО на площу 42,3551 га, від 23 грудня 2016 року №675/57-16-ДО на площу 7,7828 га, від 23 грудня 2016 року №676/57-16-ДО на площу 3,2711 га.
2. Зобов`язати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути Станишівській сільській раді Житомирського району Житомирської області (12430, Житомирська область, Житомирський район, с.Станишівка, вул. Кооперативна, буд.3, код ЄДРПОУ 04348444) земельні ділянки загальною площею 90,8364 га за кадастровими номерами: 1822087900:02:000:0687, 1822087900:02:000:0686, 1822087900:02:000:0838, 1822087900:02:000:0837, 1822087900:02:000:0836 та 1822087900:02:000:0834, 1822087900:02:000:0835, 1822087900:02:000:0528, 1822087900:02:000:0602, 1822087900:02:000:0604, 1822087900:02:000:0603».
4. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області (10002, Житомирська область, м.Житомир, вул. Довженка, буд.45, код ЄДРПОУ 39765513) на користь Житомирської обласної прокуратури (10008, Житомирська область, м.Житомир, вул.Святослава Ріхтера, буд.11, код ЄДРПОУ 02909950) - 7048,00 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви; 8 457,60 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
5. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Житомирської обласної прокуратури (10008, Житомирська область, м.Житомир, вул.Святослава Ріхтера, буд.11, код ЄДРПОУ 02909950) – 28 411,20 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви; 36 273,60 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
6. Доручити Господарському суду Житомирської області видачу судових наказів.
7. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "23" червня 2026 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя   Мельник О.В. 

Суддя   Філіпова Т.Л.