Номер провадження: 22-ц/813/435/26 
Справа № 500/4671/13-ц
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н.В.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 травня 2024 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину об`єкту незавершеного будівництвом в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування.
Свої вимоги обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін. Після його смерті залишилось спадкове майно – житловий будинок по АДРЕСА_1 . Позивач, як спадкоємець першої черги, прийняв спадщину шляхом подачі відповідної заяви до приватного нотаріуса Арнаут О.В. Проте, у видачі свідоцтва на право власності в порядку спадкування по закону на 1/2 нерухомого майна йому було відмовлено через наявність спору між спадкоємцями. При цьому, відповідачка – дочка померлого, незаконно утримує у себе правовстановлюючі документи на будинок. Просив позов задовольнити.
05.12.2013 р. представник позивача уточнив предмет позову та просив суд визнати за ним в порядку спадкування право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, оскільки було встановлено, що будинок є незакінчений будівництвом (а.с.37-38 т.1).
25.11.2013 р. представником позивача було знову змінено предмет позовних вимог, а саме, - про визнання права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку (а.с.54-55 т.1).

11.01.2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що після смерті її батька – ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з земельної ділянки 0,0863 га за адресою: АДРЕСА_1 та об`єктів нерухомого майна за цією ж адресою, що складаються з літньої кухні, сараю та надвірних споруд. Зазначила, що у свій час її батьку було виділено земельну ділянку для індивідуального будівництва будинку з надвірними спорудами, 25.11.2010 р. він звернувся до Управління містобудування і архітектури Ізмаїльської міської ради Одеської області із заявою про оформлення та надання державного акту на право власності на вказану ділянку. Разом з тим, за час свого життя відповідний акт на право власності так і не отримав (а.с.226-237 т.1). Вважає, що в порядку спадкування за законом має право на завершення приватизації та реєстрацію у встановленому законом порядку права власності на земельну ділянку. Свої позовні вимоги просила задовольнити, у задоволенні первісних позовних вимог – ОСОБА_1 – відмовити.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництвом в порядку спадкування — відмовлено.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки – відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 звернулась з апеляційної скаргою, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість та на те, що воно прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.05.2024 року у справі № 500/4671/13-ц — скасувати, прийняти зміну предмета позову і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно відмовити повністю. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити повністю. Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; номер і серія паспорта: НОМЕР_2 ) право власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 0,0863 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110600000:01:010:0082, цільове призначення - Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі зазначається, що одночасно з прийняттям зустрічного позову до спільного розгляду з первісним закрито підготовче провадження і призначено розгляд справи по суті, а тому фактично скаржниця вважає, що була позбавлена можливості скористатись правом на зміну предмета зустрічного позову, а відтак вважає за можливе заявити про зміну предмета позову на стадії апеляційного перегляду рішення, при цьому підстави позову залишаються ті самі: право спадкування за законом першої черги спадкоємців. Крім того, скаржницею акцентується увага на тому, що в письмових поясненнях нею зверталось увагу суду про неможливість в повній мірі скористатись рядом процесуальних прав в силу обмежень подачі відповідних клопотань на стадії розгляду справи по суті, а тому наявні підстави для визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 0,0863 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 5110600000:01:010:0082, цільове призначення - Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
В апеляційній скарзі, звертається увага на то, що ОСОБА_1 є позивачем за первісним позовом та іншим спадкоємцем, а поряд з цим є громадянином російської федерації. У зв`язку з чим, на думку скаржниці наявні підстави для поширення на дані правовідносини положень постанови Кабінету Міністрів України № 187 від 03.03.2022 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації» на аналогічні правовідносини щодо будь-яких осіб, які (в т.ч. опосередковано) є громадянами держави агресора. А тому, в даному випадку, єдиною підставою отримання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки на території України є спадкування, проте будь-яких вимог щодо земельної ділянки площею 0,0863 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не заявляється, за таких обставин, право власності в порядку спадкування на зазначену ділянку, слід визнати за ОСОБА_2 .
Також, скаржницею зазначається, що судом першої інстанції не досліджено питання фактичного знищення об`єкта нерухомого майна, розташованого в АДРЕСА_1 , що входив до спадкової маси після смерті її батька, ОСОБА_4 , та її обґрунтуванням з цього приводу, які наведені у зустрічному позові.
В скарзі, акцентується увага на тому, що у спадкодавця був затверджений в належному порядку, на час його затвердження, проект будівництва, що підтверджується генеральним планом будинку та технічним паспортом на нього, а також виписками з рішень Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради народних депутатів №446 від 29.09.1987 та №1492 п. 2 від 06.08.1992. При цьому, як вбачається із технічного паспорту житловий будинок закінчений будівництвом до 05.08.1992, а відтак декларація про завершення будівництва та здача об`єкта в експлуатацію не вимагалась, що свідчить про те, що при житті спадкодавця в нього виникло право власності на житловий будинок, яке ним за час життя не було зареєстроване, тому при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.
Скаржницею, наголошується, що документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації, а тому до спадкоємців переходить право саме на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 . Проте, відповідно до довідки Комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» №1614 від 14.12.2020 під час проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, розташованого в АДРЕСА_1 встановлено, що літня кухня літ «А», сарай літ «В» та надвірні споруди, користувачем яких був ОСОБА_4 , на підставі договору забудови, реєстр №2/559 від 25.02.1988, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою, право власності не зареєстроване, зруйновані. Таким чином, подія у вигляді знищення об`єкта нерухомого майна, розташованого в АДРЕСА_1 , яка підтверджена довідкою Комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» №1614 від 14.12.2020, є підставою для висновку про припинення права власності на таке майно. При цьому, оскільки право власності на спірний житловий будинок не було зареєстровано спадкодавцем за час його життя, то відповідно підстави для визнання в судовому порядку припинення права власності на житловий будинок внаслідок його знищення відсутні, і, як наслідок, реєстрація припинення прав власності в такому випадку не вимагається. Отже, в даному випадку, встановлення факту знищення спірного житлового будинку має наслідком відсутність підстав для визнання права власності на нього за спадкоємцями.
Підсумовуючи викладене, в скарзі зазначається, що спадкова маса на сьогоднішній день складається із земельної ділянки площею 0,0863 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , і єдиними спадкоємцями є сторони даного провадження, а оскільки ОСОБА_1 не заявляє вимог стосовно спірної земельної ділянки, відтак право власності в порядку спадкування на спірну земельну ділянку слід визнати за ОСОБА_2 .

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, були повідомлені належним чином.
Скаржник ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просила розгляд справи проводити без її участі за наявними в матеріалах справи доказами.
Судові повістки надіслані ОСОБА_1 , повернулись з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою».
У пункті 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.
Працівником АТ «Укрпошта» на довідці про причини повернення зроблено позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено його підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля, що свідчить про дотримання вимог пункту 99-1 Правил, тому у суду апеляційної інстанції не було підстав не враховувати причини повернення до суду судової повістки під час вирішення питання про повідомлення заявниці про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, а також про можливість розглядати справу за відсутності відповідача.
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Тож, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20.
З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_1 відповідно до процесуального закону вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, та його не явка не перешкоджає розгляду справи.
Додатково ОСОБА_1 повідомлено шляхом розміщення Одеським апеляційним судом оголошення на офіційному веб-сайті судова влада України про місце, дату та час розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України (неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно копії повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 16.08.2012 р. Відділом державної РАЦС Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 .
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 09.06.1976 р. Ізмаїльським відділом ЗАГСу (актовий запис № 619) та копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 06.02.1992 р. відділом ЗАГС Респубдіка Молдова (актовий запис № 72), позивач та відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є сином та донькою померлого ОСОБА_4 
04.08.2012 р. та 10.08.2012 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 , як спадкоємці першої черги. Заяви надійшли 21.09.2012 р. та 10.08.2012 р., відповідно, тобто в строк, встановлений Цивільним Кодексом України.
За даними приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу заповіт спадкоємець не складав. У видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу ОСОБА_1 було відмовлено через наявність спору між спадкоємцями, що вбачається з листа № 128/01-16 від 03.06.2013 р.
З витягу з рішення Ізмаїльського виконавчого комітету міської ради народних депутатів № 308/1 від 09.06.1982 р., договору від 03.08.1982 р. та витягу з рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів № 446 від 29.09.1987 р. земельна ділянка за адресою по АДРЕСА_2 була виділена ОСОБА_4 для індивідуального будівництва будинку з надвірними спорудами.
Згідно копії технічного паспорту, складеного 25.02.1992 р. на житловий будинок по АДРЕСА_1 в наявності такі будівлі, як: 1 - кухня, 2,3 – житлові (рік будування не зазначено), літня кухня, сарай (1982 року будування).
Відповідно до довідки КП Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 1614 від 04.12.2020 р. літня кухня, сарай та надвірні споруди, розташовані за адресою по АДРЕСА_1 - зруйновані.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У підпунктах 11.82-11.85 постанови від 09.02.2022 року у справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.43-8.46 постанови від 16.11.2022 року у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.05.2024 року у справі № 500/4671/13-ц — скасувати, прийняти зміну предмета позову і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно відмовити повністю.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 0,0863 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110600000:01:010:0082, цільове призначення - Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.
Як на підставу апеляційного оскарження, ОСОБА_3 посилається не те, що відповідно до довідки КП Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 1614 від 04.12.2020 р. літня кухня, сарай та надвірні споруди, розташовані за адресою по АДРЕСА_1 , користувачем яких був ОСОБА_4 , на підставі договору забудови, реєстр №2/559 від 25.02.1988, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою - зруйновані. Право власності на спірний житловий будинок не було зареєстровано спадкодавцем ОСОБА_4 за час його життя. Тому, спадкова маса на сьогоднішній день складається із земельної ділянки площею 0,0863 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , і єдиними спадкоємцями є сторони даного провадження, а оскільки ОСОБА_1 не заявляє вимог стосовно спірної земельної ділянки, відтак право власності в порядку спадкування на спірну земельну ділянку слід визнати за нею ОСОБА_2 .

Втім, відповідно до зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.
Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.
Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 Цивільного кодексу України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Порядок зміни предмету або підстав позову унормовано ст. 49 ЦПК України, а саме, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та в яких межах.

Отже, зміна предмета або підстав позову в апеляційному суді не допускається.

За таких обставин, вимоги ОСОБА_3 , заявлені в апеляційній скарзі, щодо зміни предмету позову і на цій підставі ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , про задоволення її зустрічного позову про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 0,0863 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110600000:01:010:0082 – задоволенню не підлягають.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За встановлених обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволені позовних вимог позивача ОСОБА_1 про визнання права власності на частину об`єкту незавершеного будівництвом.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки.

У статті 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення.
Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, що передбачено пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений у статті 118 ЗК України, положеннями якої передбачено: громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.
Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.
Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (стаття 125 ЗК України).
Положеннями ЗК України встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Як вбачається з листа Управління містобудування і архітектури Ізмаїльської міської ради Одеської області № 599 від 25.11.2010 р., матеріали з питання передачі у приватну власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 будуть передані до розгляду на засідання виконавчого комітету та передані до розгляду на чергове пленарне засідання Ізмаїльської міської ради.

Разом з цим, позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_3 суду не було надано доказів у підтвердження не прийняття, не існування рішення органу місцевого самоврядування про передачу ОСОБА_4 безоплатно у приватну власність земельної ділянки за вище вказаною адресою, або не розгляду такого питання органом місцевого самоврядування, або відмови їй у завершенні приватизації тощо.
Також, не було надано суду доказів і того, чи зверталася вона, як спадкоємець до органів місцевого самоврядування з питанням про завершення процедури приватизації, розпочатої спадкодавцем.

Таким чином, є вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо відмови у задоволені позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 .

Отже, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 — 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 травня 2024 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

М.В. Назарова