ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

19 травня 2026 року 
справа № 420/29744/25
адміністративне провадження № К/990/18393/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Ханової Р. Ф.,
суддів - Хохуляка В. В., Юрченко В. П.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА»
на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року (судді: Шляхтицький О. І., Семенюк Г. В., Федусик А. Г.),
у справі №420/29744/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА»
до Одеської митниці
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Рух справи

1. У серпні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА» (далі - Товариство, позивач у справі, скаржник) звернулось до суду з позовом до Одеської митниці (далі - митний орган, відповідач у справі), у якому просило:

- визнати протиправним та скасувати рішення Одеської митниці № UA500390/25/000064 від 24 липня 2025 року про відмову у видачі сертифіката з перевезення товару EUR.1 на партію товару, який експортувався за межі митної території України на підставі митної декларації 25UA500390000384U3;

- зобов`язати Одеську митницю видати сертифікат з перевезення товару EUR.1 на партію товару, який експортувався за межі митної території України на підставі митної декларації 25UA500390000384U3, за заявою, поданою ТОВ «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА» 10 липня 2025 року (вхідний номер Одеської митниці 7468/7.10-28.9-03 від 11 липня 2025 року);

- визнати протиправним та скасувати рішення Одеської митниці № UA500390/25/000065 від 24 липня 2025 року про відмову у видачі сертифіката з перевезення товару EUR.1 на партію товару, який експортувався за межі митної території України на підставі митної декларації 25UA500390000385U2;

- зобов`язати Одеську митницю видати сертифікат з перевезення товару EUR.1 на партію товару, який експортувався за межі митної території України на підставі митної декларації 25UA500390000385U2, за заявою, поданою ТОВ «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА» 10 липня 2025 року (вхідний номер Одеської митниці 7467/7.10-28.9-03 від 11 липня 2025 року).

2. В обґрунтування позовних вимог ТОВ «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА» зазначало, що 28 квітня 2025 року здійснило експорт брухту та відходів чорних металів до Греції на підставі митних декларацій № 25UA500390000384U3 та № 25UA500390000385U2, у зв`язку з чим неодноразово зверталося до Одеської митниці із заявами про видачу сертифікатів з перевезення товару EUR.1. Позивач вказував, що під час кожного нового звернення враховував попередні зауваження митного органу та подавав додаткові документи, однак митниця щоразу зазначала нові підстави для відмови, які, на думку позивача, не передбачені положеннями Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження та Митного кодексу України. 

3. Позивач зазначав, що рішеннями від 24 липня 2025 року № UA500390/25/000064 та № UA500390/25/000065 Одеська митниця відмовила у видачі сертифікатів EUR.1 з підстав незазначення у декларації експортера пункту «j» статті 3 Доповнення І до Конвенції та ненадання документів на вимогу митного органу. На переконання позивача, ним було надано повний пакет документів щодо ланцюга постачання металобрухту та підтвердження його преференційного походження з України, зокрема сертифікати походження, видані Торгово-промисловою палатою України, а також митні декларації, у яких країною походження товару зазначено Україну. 

4. Крім того, позивач вважав безпідставними вимоги митниці щодо надання додаткових документів, оскільки вони не стосуються визначення країни походження товару для цілей видачі сертифіката EUR.1. Також позивач стверджував, що пункт «j» статті 3 Доповнення І до Конвенції стосується виробів, придатних виключно для відновлення сировинних матеріалів, тоді як експортований ним товар класифікується як металобрухт за кодом УКТ ЗЕД 7204499000, а тому підпадає під регулювання пункту «k» цієї статті. У зв`язку з цим позивач вважав спірні рішення митного органу протиправними та просив не лише скасувати їх, а й зобов`язати митницю видати відповідні сертифікати EUR.1. 

5. Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 11 листопада 2025 року (суддя - Бездрабко О. І.) позовні вимоги задовольнив повністю.

6. П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 03 березня 2026 року задовольнив частково апеляційну скаргу Одеської митниці, скасував рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Одеської митниці: видати сертифікат з перевезення товару EUR.1 на партію товару, який експортувався за межі митної території України на підставі митної декларації 25UA500390000384U3, за заявою, поданою ТОВ «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА Україна» 10 липня 2025 року (вхідний номер Одеської митниці 7468/7.10-28.9-03 від 11 липня 2025 року); видати сертифікат з перевезення товару EUR.1 на партію товару, який експортувався за межі митної території України на підставі митної декларації 25UA500390000385U2, за заявою, поданою ТОВ «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА Україна» 10 липня 2025 року (вхідний номер Одеської митниці 7467/7.10-28.9-03 від 11 липня 2025 року). Ухвалив у цій частині позовних вимог нову постанову, якою зобов`язав Одеську митницю повторно розглянути заяви ТОВ «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА Україна» від 10 липня 2025 року (вхідний номер Одеської митниці 7468/7.10-28.9-03 від 11 липня 2025 року) та 10 липня 2025 року (вхідний номер Одеської митниці 7468/7.10-28.9-03 від 11 липня 2025 року) про видачу сертифікатів з перевезення товару EUR.1 на партію товару, який експортувався за межі митної території України на підставі митних декларацій № 25UA500390000384U3, № 25UA500390000385U2. В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у справі № 420/29744/25 залишив без змін.

7. 23 квітня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Товариства на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року у справі №420/29744/25.

8. Верховний Суд ухвалою від 04 травня 2026 року відкрив касаційне провадження, справу витребував з суду першої інстанції.

9. 11 травня 2026 року справа №420/29744/25 надійшла до Верховного Суду.

Обставини справи

10. Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що Товариство зареєстровано як юридичну особу 09 грудня 2024 року, номер запису 1005531020000003830, з видами діяльності за КВЕД: 46.77 Оптова торгівля відходами та брухтом (основний); 46.72 Оптова торгівля металами та металевими рудами; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 52.10 Складське господарство; 52.24 Транспортне оброблення вантажів.

11. Товариство 28 квітня 2025 року здійснило поставку (експорт з митної території України) брухту та відходів чорних металів з вуглецевих (нелегованих) сталей на користь SOVEL HELLENIC STEEL PROCESSING COMPANY SA (Греція, країна-член ЄС) згідно контракту від 14 січня 2025 року № 1 на підставі митних декларацій № 25UA500390000384U3 та № 25UA500390000385U2.

12. 10 липня 2025 року позивач подав заяву про видачу сертифікатів з перевезення товару EUR.1 на партію товару, який експортувався за межі митної території України на підставі митних декларацій № 25UA500390000384U3, № 25UA500390000385U2.
Разом із заявами експортер надав наступні документи:

- коносамент від 23 травня 2025 року № 2, маніфест вантажний від 23 травня 2025 року, контракт від 14 січня 2025 року № 1, додаток до договору № 1 від 14 січня 2025 року № 1 (нова редакція 07 лютого 2025 року), додаток до договору № 2 від 14 січня 2025 року № 1 (нова редакція від 07 лютого 2025 року), додаток № 3 до договору від 14 січня 2025 року № 1 (нова редакція від 07 лютого 2025 року), додаток № 4 до договору від 14 січня 2025 року № 1 (нова редакція від 07 лютого 2025 року, додаток № 5 до договору від 14 січня 2025 року № 1 (нова редакція від 07 лютого 2025 року), додаток № 6 до договору від 14 січня 2025 року № 1 (нова редакція від 07 лютого 2025 року), договір поставки від 27 січня 2025 роук № 1, додаткова угода № 1 від 28 січня 2025 року до договору поставки від 27 січня 2025 року № 1, специфікація від 27 січня 2025 року № 1, довідка від 27 березня 2025 року № 145, експертний висновок від 21 лютого 2025 року № 03, наказ від 21 лютого 2025 року № 374 «Про видачу висновку на транскордонне перевезення відходів», додаток до наказу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України «Про видачу висновку на транскордонне перевезення відходів», інвойс від 30 квітня 2025 року № 1/1, Статут ТОВ «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА» від 2024 року, виписку від 11 грудня 2024 року № 350454216654, ПМД № 25UA500390000384U3, довідка експортера металобрухту від 13 травня 2025 року № 13/05-2-25, декларація постачальника (виробника) товарів, що мають преференційний статус походження від 13 травня 2025 року, довіреність від 03 січня 2025 року № 03/01-25, видаткові накладні від 28 січня 2025 року № 16, від 29 січня 2025 року № 24, від 30 січня 2025 року № 26, від 31 січня 2025 року № 27, від 01 лютого 2025 року № 28, від 03 лютого 2025 року № 29, від 04 лютого 2025 року № 30, від 05 лютого 2025 року № 31, від 06 лютого 2025 року № 32, від 07 лютого 2025 року № 34, від 08 лютого 2025 року № 36, від 10 лютого 2025 року № 37, акт від 19 червня 2025 року за договором поставки від 27 січня 2025 року № 1, довідка (джерело походження) від 17 березня 2025 року № 17/03-25, документи по ланцюгу ТОВ «УКРБРУХТ» - ТОВ «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА»: ТТН, акт приймання, акт походження, посвідчення, сертифікат якості, протокол до кожного авто у кількості 19 шт., документи по ланцюгу ТОВ «РЕГРАНТ» - ТОВ «УКРБРУХТ»: акт приймання, видаткова накладна, ТТН до кожного авто у кількості 179 шт., документи по ланцюгу ПП «ПРОММЕТАВТО-В» - ТОВ «УКРБРУХТ»: акт приймання, видаткова накладна, ТТН до кожного авто у кількості 16 шт., довідка діяльності ТОВ «РЕГРАНТ» від 02 червня 2025 року № 456, довідка діяльності ПП «ПРОММЕТАВТО-В» від 02 червня 2025 року № 02/06-25, договір від 22 січня 2024 року № 22/1, договір поставки від 01 липня 2024 року № К/2-25УКР, рішення про відмову від 13 травня 2025 року № UA500390/25/000048, від 27 травня 2025 року № UA500390/25/000051, від 17 червня 2025 року № UA500390/25/000059, сертифікат походження від 10 червня 2025 року № GR53100G 621/2, імпортна декларація від 03 чеврня 2025 року № 25GRІМ370200009746, таблиця-розподіл 2, витратна відомість від 23 травня 2025 року, рішення про відмову від 02 липня 2025 року №UA500390/25/000060, лист-пояснення від 10 липня 2025 року № 060/06/19, лист Ради бізнес-омбудсмена від 07 липня 2025 року № 3693;

- коносамент від 23 травня 2025 року № 1, маніфест вантажний від 23 травня 2025 року, контракт від 14 січня 2025 року № 1, додаток до договору № 1 від 14 січня 2025 року № 1 (нова редакція 07 лютого 2025 року), додаток до договору № 2 від 14 січня 2025 року № 1 (нова редакція від 07 лютого 2025 року), додаток № 3 до договору від 14 січня 2025 року № 1 (нова редакція від 07 лютого 2025 року), додаток № 4 до договору від 14 січня 2025 року № 1 (нова редакція від 07 лютого 2025 року, додаток № 5 до договору від 14 січня 2025 року № 1 (нова редакція від 07 лютого 2025 року), додаток № 6 до договору від 14 січня 2025 року № 1 (нова редакція від 07 лютого 2025 року), договір поставки від 27 січня 2025 року № 1, додаткова угода № 1 від 28 січня 2025 року до договору поставки від 27 січня 2025 року № 1, специфікація від 27 січня 2025 року № 1, довідка від 27 березня 2025 року № 145, експертний висновок від 21 лютого 2025 року № 03, наказ від 21 лютого 2025 року № 374 «Про видачу висновку на транскордонне перевезення відходів», додаток до наказу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України «Про видачу висновку на транскордонне перевезення відходів», інвойс від 30 квітня 2025 року № 1/2, Статут ТОВ «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА» від 2024 року, виписку від 11 грудня 2024 року № 350454216654, ПМД № 25UA500390000385U2, довідка експортера металобрухту від 13 травня 2025 року № 13/05-1-25, декларація постачальника (виробника) товарів, що мають преференційний статус походження від 13 травня 2025 року, довіреність від 03 січня 2025 року № 03/01-25, видаткові накладні від 28 січня 2025 року № 16, від 29 січня 2025 року № 24, від 30 січня 2025 року № 26, від 31 січня 2025 року № 27, від 01 лютого 2025 року № 28, від 03 лютого 2025 року № 29, від 04 лютого 2025 року № 30, від 05 лютого 2025 року № 31, від 06 лютого 2025 року № 32, від 07 лютого 2025 року № 34, від 08 лютого 2025 року № 36, від 10 лютого 2025 року № 37, акт від 19 червня 2025 року за договором поставки від 27 січня 2025 року № 1, довідка (джерело походження) від 17 березня 2025 року № 17/03-25, довідка діяльності ТОВ «РЕГРАНТ» від 02 червня 2025 року № 456, довідка діяльності ПП «ПРОММЕТАВТО-В» від 02 червня 2025 року № 02/06-25, договір від 22 січня 2024 року № 22/1, договір поставки від 01 липня 2024 року № К/2-25УКР, рішення про відмову від 13 травня 2025 року № UA500390/25/000047, від 27 травня 2025 року № UA500390/25/000050, від 17 червня 2025 року № UA500390/25/000058, сертифікат походження від 10 червня 2025 року № GR53100G 621/1, імпортна декларація від 03 травня 2025 року № 25GRІМ370200009599, імпортна декларація від 02 червня 2025 року № 25GRІМ370200009620, імпортна декларація від 03 червня 2025 року № 25GRІМ370200009746, документи по ланцюгу ТОВ «УКРБРУХТ» - ТОВ «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА»: ТТН, акт приймання, акт походження, посвідчення, сертифікат якості, протокол до кожного авто у кількості 135 шт., документи по ланцюгу ТОВ «РЕГРАНТ» - ТОВ «УКРБРУХТ»: акт приймання, видаткова накладна, ТТН до кожного авто у кількості 179 шт., документи по ланцюгу ПП «ПРОММЕТАВТО-В» - ТОВ «УКРБРУХТ»: акт приймання, видаткова накладна, ТТН до кожного авто у кількості 16 шт., таблиця-розподіл 1, витратна відомість від 23 травня 2025 року, рішення про відмову від 02 липня 2025 року № UA500390/25/000061, лист-пояснення від 10 липня 2025 року № 060/06/19, лист Ради бізнес-омбудсмена від 07 липня 2025 року № 3693.

13. Одеська митниця листом від 15 липня 2025 року № 7.10-3/28-09-03/13/11121 запропонувала надати додаткові документи, зокрема: виписку з рахунків бухгалтерського обліку ТОВ «РЕГРАНТ», первинні документи, які підтверджують виключення (списання) активів зі складу необоротних внаслідок завершення строку їх корисного використання (експлуатації), оприбуткування їх як металобрухту та наступний продаж їх на користь ТОВ «УКРБРУХТ»; всі документи по ланцюгу постачання та походження; технологічну схему (інструкцію) або довідку виробника про основні операції технологічного процесу, в результаті якого утворилися відходи чорних металів, а також виписки з рахунків бухгалтерського обліку ПП «ПРОММЕТАВТО-В» і первинні документи, які підтверджують походження, обсяги і склад використаних у процесі виробництва матеріалів та обсяги і склад утворених у процесі виробництва відходів чорних металів, відображення цих відходів у складі активів підприємства та їх наступний продаж на користь ТОВ «УКРБРУХТ»; всі документи щодо ланцюга постачання та походження; інформацію щодо законності діяльності ТОВ «РЕГРАНТ» та ТОВ «УКРБРУХТ» у місті Кременчук; інформацію щодо законності провадження діяльності підприємством ТОВ «УКРБРУХТ» у місті Одеса; документи про якість товару на кожну партію товару відповідно до ДСТУ 4121:2022; надати повний перелік документів із зазначенням номерів та дат, а саме: стосовно документів від виробника металобрухту ТОВ «РЕГРАНТ»: видаткові накладні, ТТН, акт приймання металів чорних; стосовно виробника металобрухту ПП «ПРОММЕТАВТО-В»: видаткові накладні, ТТН, акт приймання металів чорних; стосовно постачання товару від ТОВ «УКРБРУХТ»: ТТН. 

14. ТОВ «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА Україна» оскаржило до Державної митної служби України вимогу про надання копій документів згідно листа Одеської митниці від 15 липня 2025 року № 7.10-3/28-09-03/13/11121, про що повідомило відповідача листом від 23 липня 2025 року № 23/07-01-25.

15. Державна митна служба України рішенням від 18 серпня 2025 року № 15/15-03-01/13/4876 скаргу позивача на лист Одеської митниці від 15 липня 2025 року № 7.10-3/28-09-03/13/11121 залишила без задоволення. 

16. За результатами розгляду заяв позивача Одеська митниця прийняла рішення про відмову у видачі сертифіката з перевезення товару EUR.1:
- від 24 липня 2025 року № UА500390/25/000064 (а. с. 37 об., т.1) з таких причин: «перевіркою поданих документів встановлено наступне. Згідно опису товару у графі 31 митної декларації ПМД 25UA500390000384U3 на дану партію товару зазначено: «Брухт та відходи чорних металів з вуглецевих (нелегованих) сталей. Сталеві листові, смугові і сортові відходи, промисловий лом, демонтовані сталеві частини вузлів і агрегатів машин і механізмів, нерозділені металоконструкції, лом і відходи метизного виробництва, частини нерозібраних агрегатів, обрізки труб. ДСТУ 4121-2022». У декларації експортера, яка міститься на звороті заяви для видачі сертифіката EUR.1, наведено посилання на пункт "k" статті 3 Доповнення 1 Рішення № 1/2023 Спільного Комітету Регіональної Конвенції про пан-евро-середньоморські преференційні правила походження від 07 грудня 2023 року, «відходи та брухт, отримані в результаті виробничих операцій, здійснених на території країни». Виходячи з опису товару також має бути вказаний пункт "j" «вироби, що були у вжитку, зібрані та придатні виключно для відновлення сировинних матеріалів" статті 3 Доповнення 1 до Конвенції. (не виконано вимогу картки відмови № UА500390/25/000060). У актах про джерело походження металів чорних (винних), які надані до ТТН від ТОВ «УКРБРУХТ» до ТОВ «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА», власником/постачальником якого є ТОВ «УКРБРУХТ» в графі «Де, коли і у якої особи утворилися метали чорні (вторинні)» вказано «амортизаційний брухт, технологічні відходи, брухт, одержаний від утилізації військової техніки, від переробки шлакових відходів». Згідно частини першої статті 9 Закону України від 05.05.1999 № 619-ХІV зі змінами «Експорт металобрухту, який утворився у військових частинах, військових установах, військових навчальних закладах Збройних Сил України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, перелік якого затверджується Кабінетом Міністрів України, забороняється. Експорт списаних на металобрухт агрегатів машин, кораблів, плавзасобів, військової техніки, рухомого складу залізничного транспорту в нерозібраному стані забороняється». Як передбачено статтею 20 Доповнень до Конвенції, митні органи, які видають сертифікати з перевезення товарів EUR.1, повинні вжити всіх необхідних заходів для перевірки статусу походження товарів та виконання інших умов цієї Конвенції. Для цих цілей вони можуть вимагати надання будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера, а також здійснювати будь-який інший контроль, який вони вважають доцільним. Експортер, який подає заяву на видачу сертифіката, повинен бути готовий в будь-який час на вимогу митних органів Договірної сторони-експортера, у якій видається сертифікат, надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цієї Конвенції. У відповідності до пункту 7 розділу ІІІ Порядку № 139 для видачі сертифіката EUR.1 експортер, який не є виробником товару, на який законодавством встановлено митно-тарифні заходи регулювання зовнішньоекономічної діяльності або кількісні обмеження (квоти), або інші заходи економічного або торговельного характеру, на вимогу підрозділу не подано додаткові документи (відомості) виробника товару. Після розгляду наданих документів, листом митного поста «Придунайський» Одеської митниці від 15 липня 2025 року № 7.10-3/28-09-03/13/11121 надано вимогу щодо надання додаткових документів. Додаткові документи, перелік яких зазначено у вищевказаному листі митного поста «Придунайський» Одеської митниці, що підтверджують преференційне походження товару з України, на підставі яких складено декларацію, експортером не надані. З огляду на викладене, керуючись розділом VІІ Порядку № 139 митниця відмовляє у видачі сертифіката EUR.1 на підставі поданих документів»;
- від 24 липня 2025 року № UА500390/25/000065 (а.с. 39, об. т.1) з таких причин: «перевіркою поданих документів встановлено наступне. Згідно опису товару у графі 31 митної декларації ПМД 25UA500390000385U2 на дану партію товару зазначено: «Брухт та відходи чорних металів з вуглецевих (нелегованих) сталей. Сталеві листові, смугові і сортові відходи, промисловий лом, демонтовані сталеві частини вузлів і агрегатів машин і механізмів, нерозділені металоконструкції, лом і відходи метизного виробництва, частини нерозібраних агрегатів, обрізки труб. ДСТУ 4121-2022». У декларації експортера, яка міститься на звороті заяви для видачі сертифіката EUR.1, наведено посилання на пункт "k" статті 3 Доповнення 1 Рішення № 1/2023 Спільного Комітету Регіональної Конвенції про пан-евро-середньоморські преференційні правила походження від 07 грудня 2023 року, «відходи та брухт, отримані в результаті виробничих операцій, здійснених на території країни». Виходячи з опису товару також має бути вказаний пункт "j" «вироби, що були у вжитку, зібрані та придатні виключно для відновлення сировинних матеріалів» статті 3 Доповнення 1 до Конвенції. (не виконано вимогу картки відмови № UА500390/25/000061). У актах про джерело походження металів чорних (винних), які надані до ТТН від ТОВ «УКРБРУХТ» до ТОВ «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА», власником/постачальником якого є ТОВ «УКРБРУХТ» в графі «Де, коли і у якої особи утворилися метали чорні (вторинні)» вказано «амортизаційний брухт, технологічні відходи, брухт, одержаний від утилізації військової техніки, від переробки шлакових відходів». Згідно частини першої статті 9 Закону України від 05 травня 1999 року № 619-ХІV зі змінами «Експорт металобрухту, який утворився у військових частинах, військових установах, військових навчальних закладах Збройних Сил України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, перелік якого затверджується Кабінетом Міністрів України, забороняється. Експорт списаних на металобрухт агрегатів машин, кораблів, плавзасобів, військової техніки, рухомого складу залізничного транспорту в нерозібраному стані забороняється». Як передбачено статтею 20 Доповнень до Конвенції, митні органи, які видають сертифікати з перевезення товарів EUR.1, повинні вжити всіх необхідних заходів для перевірки статусу походження товарів та виконання інших умов цієї Конвенції. Для цих цілей вони можуть вимагати надання будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера, а також здійснювати будь-який інший контроль, який вони вважають доцільним. Експортер, який подає заяву на видачу сертифіката, повинен бути готовий в будь-який час на вимогу митних органів Договірної сторони-експортера, у якій видається сертифікат, надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цієї Конвенції. У відповідності до пункту 7 розділу ІІІ Порядку № 139 для видачі сертифіката EUR.1 експортер, який не є виробником товару, на який законодавством встановлено митно-тарифні заходи регулювання зовнішньоекономічної діяльності або кількісні обмеження (квоти), або інші заходи економічного або торговельного характеру, на вимогу підрозділу не подано додаткові документи (відомості) виробника товару. Після розгляду наданих документів, листом митного поста «Придунайський» Одеської митниці від 15 липня 2025 року № 7.10-3/28-09-03/13/11121 надано вимогу щодо надання додаткових документів. Додаткові документи, перелік яких зазначено у вищевказаному листі митного поста «Придунайський» Одеської митниці, що підтверджують преференційне походження товару з України, на підставі яких складено декларацію, експортером не надані. З огляду на викладене, керуючись розділом VІІ Порядку № 139 митниця відмовляє у видачі сертифіката EUR.1 на підставі поданих документів».
17. Позивач оскаржив дані рішення до Державної митної служби України, рішеннями якої від 26 серпня 2025 року № 15/15-03-01/13/5050, № 15/15-03-01/13/5051 скарги залишено без задоволення, а рішення Одеської митниці від 24 липня 2025 року №А500390/25/000064, №А500390/25/000065 - без змін. 

18. Вважаючи вказані рішення протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій

19. Суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність рішень Одеської митниці № UA500390/25/000064 та № UA500390/25/000065 від 24 липня 2025 року, виходячи з того, що позивач подав до митного органу значний обсяг документів, які підтверджували ланцюг постачання металобрухту, його походження з України та відповідність вимогам Конвенції і Порядку № 139, зокрема декларації постачальників, товарно-транспортні накладні, акти приймання, сертифікати походження, видані ТПП України, митні декларації, у яких країною походження товару зазначено Україну, а також документи щодо контрагентів по всьому ланцюгу постачання. Суд зазначив, що митний орган фактично не спростував відомості, наведені у поданих документах, не здійснив перевірки виробників чи експортерів у порядку статті 45 МК України та обмежився лише посиланням на ненадання додаткових документів. 

20. Суд першої інстанції також виходив із того, що вимоги Одеської митниці про надання документів щодо бухгалтерського обліку контрагентів, технологічних схем утворення металобрухту, інформації про виробничі потужності та інших додаткових матеріалів не ґрунтуються на положеннях Конвенції та Порядку № 139 як обов`язкові умови видачі сертифіката EUR.1. Окремо суд зазначив, що митний орган безпідставно пов`язував спірний товар одночасно з пунктами «j» та «k» статті 3 Доповнення І до Конвенції, оскільки експортований позивачем товар класифікувався саме як металобрухт за кодом УКТ ЗЕД 7204499000, а тому посилання позивача лише на пункт «k» не свідчило про невідповідність поданих документів вимогам Конвенції. При цьому суд звернув увагу, що саме по собі незазначення позивачем пункту "j" статті 3 Доповнення І до Конвенції за встановлених обставин не свідчило про невідповідність поданих документів вимогам Конвенції. 

21. Крім того, суд першої інстанції врахував, що митні декларації № 25UA500390000384U3 та № 25UA500390000385U2 були прийняті митним органом із зазначенням країни походження товару - Україна, а тому митний орган прийняв митні декларації із зазначенням країни походження товару - Україна, що підлягає врахуванню під час оцінки послідовності та обґрунтованості подальших дій відповідача. Суд дійшов висновку, що наведені митницею сумніви щодо можливого походження окремих складових металобрухту, у тому числі посилання на утилізацію військової техніки чи наявність окремих нерозібраних елементів, самі по собі не спростовують преференційного походження товару та не є достатніми підставами для відмови у видачі сертифікатів EUR.1. 

22. З огляду на встановлену протиправність спірних рішень та відсутність, на переконання суду, законних перешкод для видачі сертифікатів, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність не лише скасування рішень митного органу, а й зобов`язання Одеської митниці видати позивачу сертифікати з перевезення товару EUR.1 за поданими заявами як ефективний спосіб захисту порушеного права. 

23. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги Одеської митниці, загалом погодився з висновком суду першої інстанції про протиправність рішень Одеської митниці, однак визнав помилковими окремі мотиви, покладені судом першої інстанції в основу такого висновку, а також не погодився з обраним способом захисту.

24. Зокрема, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності доводів митного органу про необхідність зазначення позивачем одночасно пунктів «j» та «k» статті 3 Доповнення І до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження. Колегія суддів виходила з того, що пунктами «j» та «k» статті 3 Доповнення І до Конвенції врегульовано різні види товарів: пункт «j» стосується виробів, що були у вжитку, зібрані та придатні виключно для відновлення сировинних матеріалів, тоді як пункт «k» - відходів та брухту, отриманих у результаті виробничих операцій. Апеляційний суд підтримав висновок першої інстанції про те, що за своїми характеристиками експортований позивачем товар - металобрухт за кодом УКТ ЗЕД 7204499000 - відповідає саме пункту «k» статті 3 Доповнення І до Конвенції, а оскаржувані рішення митного органу не містили належного обґрунтування, чому такий товар додатково повинен був кваліфікуватися ще й за пунктом «j». 

25. Разом із тим апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про достатність усіх наданих позивачем документів для підтвердження преференційного походження металобрухту. Колегія суддів зазначила, що відповідно до статті 31 Доповнення І до Конвенції одним із документів, які можуть підтверджувати походження товару, є бухгалтерські записи, а Закон України «Про металобрухт» також передбачає ведення бухгалтерського та оперативного обліку операцій із металобрухтом. З огляду на це апеляційний суд дійшов висновку, що митний орган обґрунтовано витребовував технологічні схеми, документи про виробничі процеси, списання обладнання, оприбуткування амортизаційного брухту та інші документи, які дозволяють встановити джерело утворення металобрухту та перевірити, чи не є він результатом переробки імпортованих товарів. Суд зазначив, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що бухгалтерський облік операцій із металобрухтом жодним чином не впливає на встановлення його походження у розумінні Конвенції. 

26. Крім того, апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції про те, що сертифікати походження, видані Торгово-промисловою палатою України, є достатнім та безумовним підтвердженням преференційного походження металобрухту. Колегія суддів зазначила, що сертифікати ТПП містять висновки щодо коду товару за УКТ ЗЕД, однак не містять інформації про походження брухту саме у розумінні Конвенції. Також апеляційний суд звернув увагу, що законодавство про торгово-промислові палати не передбачає повноважень ТПП надавати висновки щодо преференційного походження металобрухту для цілей застосування Конвенції. 

27. Окремо апеляційний суд звернув увагу на обставини, пов`язані із можливим походженням частини металобрухту від утилізації військової техніки. Колегія суддів зазначила, що у рішеннях митного органу та актах про джерело походження металів чорних містилися посилання на «амортизаційний брухт, технологічні відходи, брухт, одержаний від утилізації військової техніки», а також наявна інформація про те, що експорт металобрухту агрегатів машин, кораблів, плавзасобів, військової техніки та рухомого складу залізничного транспорту у нерозібраному стані забороняється. Разом із тим апеляційний суд зазначив, що ані відповідач, ані позивач не надали належних пояснень щодо кількості такого металобрухту, його характеристик та перевірки цих обставин. Суд апеляційної інстанції виходив із того, що самі лише посилання митного органу на можливе походження окремих складових металобрухту від утилізації військової техніки не є достатніми для висновку про невідповідність товару вимогам Конвенції, однак такі обставини могли об`єктивно потребувати додаткової перевірки. 

28. Водночас апеляційний суд зазначив, що відповідач обмежився лише посиланням на неповний пакет документів, однак належним чином не дослідив подані матеріали та не спростував факт походження металобрухту з України. 

29. Разом із тим апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції щодо обраного способу захисту порушеного права. Колегія суддів зазначила, що питання видачі сертифікатів EUR.1 належить до повноважень миткого органу, пов`язаних з оцінкою поданих документів та встановленням фактичних обставин, а тому за змістом абзацу другого частини четвертої статті 245 КАС України суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень у випадках, коли для прийняття рішення необхідна оцінка документів та встановлення фактичних обставин. З огляду на це апеляційний суд дійшов висновку, що належним способом захисту є не зобов`язання митниці видати сертифікати EUR.1, а зобов`язання повторно розглянути заяви позивача з урахуванням висновків суду. У зв`язку із цим рішення суду першої інстанції було скасовано лише в частині зобов`язання видати сертифікати EUR.1, а в іншій частині залишено без змін.

Доводи касаційної скарги та відзиву на неї

30. У касаційній скарзі Товариство, посилаючись на пункти 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, не врахувавши висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм у подібних правовідносинах. 

31. Скаржник вказує, що апеляційний суд неправильно застосував положення статті 3 Доповнення І до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження, дійшовши помилкового висновку про необхідність підтвердження того, що металобрухт не утворився внаслідок переробки імпортованого металобрухту. На думку скаржника, суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 липня 2024 року у справі № 440/3770/19, щодо необхідності застосування Методичних рекомендацій до Конвенції та відмінності між товарами, «повністю отриманими» у державі, і товарами, які пройшли достатню переробку. Позивач наголошує, що металобрухт відповідно до підпункту «k» статті 3 Доповнення І до Конвенції є товаром, повністю отриманим в Україні, а тому для підтвердження його преференційного походження не вимагається доведення походження всіх елементів, з яких такий металобрухт утворився. 

32. Також Товариство зазначає, що суд апеляційної інстанції, застосовуючи статтю 264 Митного кодексу України та положення Конвенції, не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 460/2786/19, щодо правової природи сертифіката EUR.1 як передумови застосування тарифних преференцій. Позивач наголошує, що сертифікат EUR.1 може видаватися як під час митного оформлення товару, так і ретроспективно після його експорту, а тому відсутність у графі 36 митних декларацій коду тарифної преференції не свідчить про невизнання митним органом походження товару з України. На думку скаржника, після прийняття митних декларацій, у яких країною походження товару зазначено Україну, такі декларації відповідно до частин шостої та восьмої статті 264 МК України набули значення документів, що посвідчують юридично значимі факти, тоді як апеляційний суд помилково ототожнив відсутність заявленої преференції на момент експорту з відсутністю підтвердження походження товару. 

33. Крім того, позивач посилається на неправильне застосування апеляційним судом абзацу другого частини четвертої статті 245 КАС України та неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 1840/2970/18, щодо критеріїв дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень. Скаржник вважає, що повноваження митного органу щодо видачі сертифікатів EUR.1 не є дискреційними, оскільки Порядком, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 139 від 02 березня 2021 року, визначено єдиний правомірний варіант поведінки митниці у разі дотримання заявником установлених вимог - видати сертифікат. У зв`язку із цим, на думку скаржника, суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання митного органу видати сертифікати EUR.1 та помилково вважав належним способом захисту лише повторний розгляд заяв позивача. 

34. Також скаржник зазначає про порушення судом апеляційної інстанції частини другої статті 77 КАС України та неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20 січня 2026 року у справі № 460/6126/24, щодо обов`язку суб`єкта владних повноважень доводити правомірність свого рішення. Позивач вважає, що апеляційний суд фактично переклав на нього обов`язок спростовувати припущення митного органу щодо можливого імпортного походження металобрухту, хоча відповідач не надав жодних доказів на підтвердження таких тверджень та не здійснив самостійної перевірки відповідної інформації, попри наявність у нього необхідних повноважень. 

35. Окремо позивач посилається на порушення апеляційним судом вимог статті 242 КАС України щодо повноти та мотивованості судового рішення, зазначаючи, що мотивувальна частина постанови містить суперечливі висновки, оскільки суд апеляційної інстанції одночасно погодився з безпідставністю вимог митниці щодо додаткової кваліфікації металобрухту за пунктом «j» статті 3 Доповнення І до Конвенції та з неправомірністю окремих дій митного органу, але при цьому фактично спростував ключові висновки суду першої інстанції щодо достатності поданих позивачем документів для підтвердження преференційного походження товару. 

36. Пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України позивач обгрунтовує відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування окремих положень Конвенції та митного законодавства саме у подібних правовідносинах, пов`язаних із підтвердженням преференційного походження металобрухту для цілей видачі сертифіката EUR.1. Зокрема, позивач наголошує, що практика розгляду аналогічних спорів є нечисельною, а справа порушує фундаментальні питання застосування Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження, позиція Верховного Суду щодо яких формуватиме подальшу правозастосовну практику у сфері митної справи.

37. Скаржник просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року та залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 року.

38. У відзиві на касаційну скаргу митний орган зазначає, що суд апеляційної інстанції правильно виходив із недоведеності Позивачем преференційного походження металобрухту у розумінні Конвенції, оскільки надані документи підтверджували переважно рух товару по ланцюгу постачання, а не безпосереднє утворення металобрухту на території України. Митниця вказує, що витребувані документи (зокрема бухгалтерські записи, акти списання, документи про демонтаж, оприбуткування металобрухту, технологічні схеми тощо) стосувалися саме підтвердження джерел утворення металобрухту у ТОВ «РЕГРАНТ» та ПП «ПРОММЕТАВТО-В» як постачальників по ланцюгу, а ненадання таких документів відповідно до Конвенції та Порядку №139 було самостійою підставою для відмови у видачі сертифікатів EUR.1. Відповідач просить суд залишити касаціну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Джерела права й акти їх застосування 

39. Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

40. За змістом частини першої статті 1 Митного кодексу України (далі - МК України) законодавство України з питань митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

41. Пунктом 24 статті 4 МК України визначено, що митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються митними органами в межах своїх повноважень з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

42. Відповідно до пункту 14 частини другої статті 544 МК України здійснюючи митну справу, митні органи виконують такі основні завдання, зокрема, проведення верифікації (встановлення достовірності) сертифікатів і декларацій про походження товару з України та видача у випадках, встановлених чинними міжнародними договорами, сертифікатів походження.

43. Статтею 37 МК України наведено перелік товарів, які вважаються повністю отримані в країні походження. Зокрема, згідно з пунктом 9 частини першої статті 37 МК України товарами, повністю отриманими в країні походження, вважаються: брухт та відходи, отримані в результаті виробничих операцій з переробки в цій країні, а також вироби, що були в ужитку, зібрані в цій країні та придатні виключно для відновлення сировинних матеріалів.

44. Згідно з частиною першою статті 44 МК України у разі вивезення товарів з митної території України сертифікат про походження товару з України у випадку, якщо це необхідно і відображено в національних правилах країни ввезення чи передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, видається компетентним органом (організацією), уповноваженим на це відповідно до закону, правил походження, встановлених цим Кодексом, або правил походження країни призначення товарів.

45. За змістом статті 45 МК України верифікація (перевірка достовірності) сертифікатів і декларацій про походження товару з України здійснюється митними органами в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Компетентний орган (організація), уповноважений видавати сертифікати про походження товару з України, підприємства-виробники та/або експортери товару, які оформили декларації про походження товару з України, зобов`язані за запитом митних органів безоплатно надавати їм інформацію, пов`язану з видачею сертифікатів або оформленням декларацій, необхідну для здійснення їх верифікації.

З метою встановлення достовірності даних, зазначених у сертифікаті і декларації про походження товару з України, митні органи можуть затребувати та отримувати від підприємств-виробників та/або експортерів товару, які одержали від уповноваженого органу сертифікат про походження товару з України або оформили декларацію про походження товару з України, документацію, необхідну для перевірки даних, зазначених у такому сертифікаті або декларації, а також здійснювати безпосередньо на підприємствах перевірку виробництва товару та первинної документації, пов`язаної з таким виробництвом, у порядку, встановленому законом.

З метою встановлення достовірності даних, зазначених у сертифікаті і декларації про походження товару з України, митні органи можуть проводити дослідження (аналіз, експертизу) проб (зразків) такого товару у порядку, встановленому цим Кодексом.

46. Законом України від 08 листопада 2017 року № 2187-VІІІ «Про приєднання України до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження» передбачено приєднатися до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження (далі - Конвенція), яка набирає чинності для України в перший день другого місяця після внесення Україною депозитарію Конвенції документа про приєднання.

47. Законом України від 17 грудня 2024 року № 4148-IX «Про ратифікацію Рішення №1/2023 Спільного комітету Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження від 7 грудня 2023 року щодо внесення змін до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження» ратифіковано Рішення №1/2023 Спільного комітету Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження від 7 грудня 2023 року щодо внесення змін до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження, вчинене 7 грудня 2023 року в м. Брюсселі.

48. Так, вказане Рішення №1/2023 щодо внесення змін до Конвенції набрало чинності для України 01 січня 2025 року.

49. Відповідно до статті 2 Доповнення 1 до Конвенції з метою імплементації відповідної Угоди наступні товари вважаються такими, що вироблені у Договірній Стороні при експорті в іншу Договірну Сторону: товари цілком отримані в Договірній Стороні, відповідно до Статті 3; товари, отримані в Договірній Стороні, що містять матеріали, які не були повністю там вироблені, за умови, що такі матеріали пройшли достатню обробку або переробку в цій Договірній Стороні відповідно до Статті 4. 

50. Статтею 20 Доповнення I до Конвенції визначено наступну процедуру видачі сертифіката з перевезення товарів EUR.1.

Сертифікат з перевезення товарів EUR.1 видається митними органами Договірної Сторони-експортера за письмовою заявою експортера або його уповноваженого представника, під відповідальність експортера.

Для цього експортер або його уповноважений представник заповнює сертифікат з перевезення товарів EUR.1 та форму заяви, зразки яких наведені у Додатку IV до цього Доповнення. Ці форми заповнюються однією з мов, на яких складена ця Конвенція, і відповідно до положень національного законодавства Договірної Сторони-експортера. Якщо форми заповнюються власноручно, вони повинні заповнюватися чорнильною ручкою прописом друкованими літерами. Опис товарів зазначається у виділеній для цього графі без міжрядкового інтервалу. Якщо графа не заповнюється повністю, під останнім рядком опису проставляється горизонтальна лінія, вільне місце перекреслюється.

Експортер, який подає заяву про видачу сертифіката з перевезення товарів EUR.1, повинен мати можливість у будь-який час на вимогу митних органів Договірної Сторони-експортера, у якій видається сертифікат з перевезення товарів EUR.1, надати всі необхідні документи для підтвердження статусу походження відповідних товарів та виконання інших умов цієї Конвенції.

Сертифікат з перевезення товарів EUR.1 видається митними органами Договірної Сторони-експортера, якщо відповідні товари можуть вважатися такими, що походять з Договірної Сторони-експортера, та відповідають іншим вимогам цієї Конвенції.

Митні органи, які видають сертифікати з перевезення товарів EUR.1, повинні вжити всіх необхідних заходів для перевірки статусу походження товарів та виконання інших умов цієї Конвенції. Для цих цілей вони можуть вимагати надання будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера, а також здійснювати будь-який інший контроль, який вони вважають доцільними. Ці органи також забезпечують контроль за правильним заповненням форм, зазначених у пункті 2 цієї Статті. Вони, зокрема, перевіряють чи заповнено графу, призначену для опису товарів, таким чином, щоб виключити будь-яку можливість зловмисних доповнень.

Дата видачі сертифіката з перевезення товарів EUR.1 повинна бути вказана у графі 11 сертифіката з перевезення товарів EUR.1.

Сертифікат з перевезення товарів EUR.1 видається митними органами та передається експортерові, як тільки фактичний експорт товару буде здійснено чи підтверджено.

51. За змістом пунктів 1, 3 статті 31 Доповнення I до Конвенції експортер, який оформив декларацію про походження або подав заяву на отримання сертифіката з перевезення товарів EUR.1, зберігає друковану або електрону версію підтвердження про походження та всі документи, що можуть підтвердити статус походження товару, щонайменше протягом трьох років з дати видачі або оформлення декларації про походження.

Для цілей пункту 1 документи, що підтверджують походження, включають, зокрема, таке:
(a) прямі докази операцій, здійснених експортером або постачальником для отримання товару, що містяться, наприклад, у його рахунках або внутрішній бухгалтерії;
(b) документи, що підтверджують статус походження використаних матеріалів, видані або складені у відповідній Договірній Стороні відповідно до її національного законодавства;
(c) документи, що підтверджують обробку або переробку матеріалів у відповідній Договірній Стороні, оформлені або видані в цій Договірній Стороні відповідно до її національного законодавства; 
(d) декларації про походження або сертифікати з перевезення товарів EUR.1, що підтверджують статус походження використаних матеріалів, оформлені або видані Договірними Сторонами відповідно до цієї Конвенції;
(e) відповідні докази, що стосуються обробки або переробки, що були отримані за межами Договірних Сторін відповідно до статей 13 і 14, що підтверджують виконання вимог цих статей.

52. Порядок заповнення та видачі митницею сертифіката з перевезення (походження) товару ЕUR.1 або ЕUR-МЕD затверджено наказом Міністерства фінансів України від 02 березня 2021 року № 139, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 березня 2021 року за № 355/35977 (далі - Порядок № 139).

53. Відповідно до пункту 1 розділу І Порядку № 139, це Порядок визначає процедуру заповнення та видачі митницею (електронного) сертифіката з перевезення (походження) товару EUR.1 або EUR-MED відповідно до положень Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження», Альтернативних правил походження до Конвенції, схвалених Рішенням №1/2023 Підкомітету Україна - ЄС з питань митного співробітництва від 16 листопада 2023 року про внесення змін до Протоколу I «Щодо визначення концепції «походження товарів» і методів адміністративного співробітництва» до Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, а також міжнародних угод про вільну торгівлю, укладених у встановленому законодавством порядку, якими передбачено процедуру заповнення та видачі митницею сертифіката з перевезення (походження) товару EUR.1 або EUR-MED.

54. Пунктом 2 розділу І Порядку № 139 встановлено, що сертифікат з перевезення (походження) товару EUR.1 або EUR-MED заповнюється та видається відповідно до положень Конвенції/Альтернативних правил або Угод, статті 44 та пункту 14 частини другої статті 544 Митного кодексу України та цього Порядку.

55. Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку № 139 сертифікат з перевезення (походження) товару EUR.1 (далі - сертифікат EUR.1) - оригінал паперового документа, що підтверджує статус преференційного походження товару(ів), форму та бланк якого наведено у додатках до Конвенції/Альтернативних правил та Угод; сертифікат з перевезення (походження) товару EUR-MED (далі - сертифікат EUR-MED) - оригінал паперового документа, що підтверджує статус преференційного походження товару(ів) із застосуванням кумуляції, форму та бланк якого наведено у додатках до Конвенції/Альтернативних правил та Угод.

56. Сертифікат EUR.1 або EUR-MED видає посадова особа митниці під час здійснення експорту (реекспорту) товару(ів) за місцем здійснення його (їх) митного оформлення та/або розташування структурного підрозділу митниці, на який покладено функції з видачі сертифіката EUR.1 або EUR-MED (у межах митниці здійснення його (їх) митного оформлення), або після експорту (реекспорту) товару(ів) у випадках, встановлених Конвенцією/Альтернативними правилами та Угодами, за місцем здійснення митного оформлення товару(ів) та/або розташування структурного підрозділу митниці, на який покладено функції з видачі сертифіката EUR.1 або EUR-MED (у межах митниці здійснення його (їх) митного оформлення), або за місцем державної реєстрації експортера (пункт 2 розділу ІІ порядку № 139).

57. Згідно з вимогами пункту 3 розділу III Порядку № 139 для отримання сертифіката EUR.1 або EUR-MED експортер має подати структурному підрозділу митниці, на який покладено функції з видачі сертифіката, такі документи:
письмову або електронну заяву, що містить декларацію від експортера (далі - заява), за формою, визначеною Конвенцією/Альтернативними правилами та Угодами;
електронну копію сертифіката EUR.1 або EUR-MED у разі заповнення його машинописом та (за наявності) заповнений відповідно до вимог Конвенції/Альтернативних правил або Угод бланк сертифіката EUR.1 або EUR-MED;
оригінал сертифіката EUR.1 або EUR-MED, не прийнятого з технічних причин митними органами країни імпорту, у разі видачі митницею після експорту (реекспорту) на його заміну сертифіката EUR.1 або EUR-MED відповідно до розділу IV цього Порядку;
декларацію постачальника (виробника) товарів, що мають преференційний статус походження (додаток 1), та/або декларацію постачальника (виробника) товарів, що не мають преференційного статусу походження (додаток 2), та/або довгострокову декларацію постачальника (виробника) товарів, що мають преференційний статус походження (додаток 3), та/або довгострокову декларацію постачальника (виробника) товарів, що не мають преференційного статусу походження (додаток 4) (далі - декларація), що підтверджують преференційне походження товарів з України відповідно до правил визначення преференційного походження, встановлених Конвенцією/Альтернативними правилами та Угодами, та/або їх електронні (скановані) копії.

58. За приписами пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 139 електронна заява разом із сканованими копіями паперових документів, зазначених у пункті 3 цього розділу, надсилаються до підрозділу митниці, на який покладено функції з видачі сертифіката EUR.1 або EUR-MED, електронним повідомленням, засвідченим кваліфікованим електронним підписом експортера.

59. Пунктом 6 розділу III Порядку № 139 передбачено, що посадова особа митниці перед видачею сертифіката EUR.1 або EUR-MED перевіряє наявність документів, зазначених у пункті 3 цього розділу, та їх відповідність вимогам Конвенції/Альтернативних правил або Угод, а саме:
формі (технічні характеристики) поданого бланка сертифіката EUR.1 або EUR-MED (за наявності);
правильності заповнення заяви та бланка сертифіката EUR.1 або EUR-MED (за наявності);
наявності відомостей, що містяться в декларації(ях), для підтвердження преференційного походження товару(ів) з України, зазначеного(их) у сертифікаті EUR.1 або EUR-MED.

60. Згідно з пунктом 7 розділу III Порядку № 139 рішення про видачу або відмову у видачі сертифіката EUR.1 або EUR-MED на товари приймається у найкоротший строк, але не більше восьми робочих годин після реєстрації письмової заяви у підрозділі митниці, на який покладено функції з видачі сертифіката EUR.1 або EUR-MED.

У разі подання письмової заяви експортером, яким при попередніх поставках заявлялись для отримання сертифіката EUR.1 або EUR-MED недостовірні документи (відомості) про преференційне походження товару з України, та/або експортером, який не є виробником товару, на який законодавством встановлено митно-тарифні заходи регулювання зовнішньоекономічної діяльності або кількісні обмеження (квоти), або інші заходи економічного або торговельного характеру, рішення про видачу або відмову у видачі сертифіката EUR.1 або EUR-MED приймається у найкоротший строк, але не більше десяти робочих днів після реєстрації письмової заяви у підрозділі митниці, на який покладено функції з видачі сертифіката EUR.1 або EUR-MED.

Експортер, зазначений в абзаці другому цього пункту, на вимогу підрозділу митниці, на який покладено функції з видачі сертифіката, протягом 3 робочих днів після реєстрації письмової заяви про видачу сертифіката EUR.1 або EUR-MED у підрозділі митниці має подати додаткові документи (відомості) виробника товару, що підтверджують преференційне походження товару(ів) з України, на підставі яких складено декларацію(ї).

61. У пункті 1 розділу IV Порядку № 139 вказано, що сертифікат EUR.1 або EUR-MED може бути видано після експорту (реекспорту) відповідної партії товару(ів), якщо експортер разом із документами, зазначеними в пунктах 3, 7 розділу III цього Порядку, додатково надає митниці інформацію про те, що сертифікат: не було видано на момент здійснення експорту товару(ів) через помилки або через особливі обставини, або видано, але митні органи країни імпорту не прийняли його з технічних причин.

62. Відповідно о пункту 2 розділу IV Порядку № 139 у заяві експортера про видачу сертифіката EUR.1 або EUR-MED після здійснення експорту (реекспорту) товару(ів) має бути зазначено номер і дату митної декларації, оформленої на відповідну партію товару(ів).

63. Пунктом 3 розділу IV Порядку № 139 встановлено, що посадова особа митниці перевіряє, чи всі дані, зазначені в сертифікаті EUR.1 або EUR-MED та заяві експортера про видачу сертифіката, відповідають даним митниці щодо експорту (реекспорту) відповідної партії товару(ів). Посадова особа митниці видає сертифікат EUR.1 або EUR-MED чи приймає рішення про відмову у видачі сертифіката EUR.1 або EUR-MED у строк, встановлений пунктом 7 розділу III цього Порядку.

64. Відповідно до пункту 1 розділу VII Порядку № 139 митниця відмовляє у видачі сертифіката EUR.1 або EUR-MED, якщо:
форма поданого бланка сертифіката EUR.1 або EUR-MED (за наявності) не відповідає формі, визначеній Конвенцією/Альтернативними правилами бо Угодами;
сертифікат EUR.1 або EUR-MED (за наявності) та/або заяву заповнено з порушенням вимог Конвенції/Альтернативних правил або Угод та цього Порядку;
декларація(ї) не містить(ять) відомостей про підтвердження преференційного походження товару(ів) з України, зазначеного(их) у сертифікаті EUR.1 або EUR-MED;
експортером не надано додаткових документів (відомостей) виробника товару, що підтверджують преференційне походження товару(ів) з України, на підставі яких складено декларацію(ї), відповідно до абзацу третього пункту 7 розділу III цього Порядку.

Позиція Верхованого Суду

65. Переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить із такого.

66. Спір у цій справі виник у межах процедури видачі митницею сертифікатів з перевезення (походження) товару EUR.1, що регулюється положеннями Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження, Митного кодексу України та Порядком заповнення та видачі митницею сертифіката з перевезення (походження) товару EUR.1 або EUR-MED, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 02 березня 2021 року №139. 

67. Відповідно до пункту 1 розділу І Порядку №139 цей Порядок визначає процедуру заповнення та видачі митницею сертифіката EUR.1 відповідно до положень Конвенції. 

68. За змістом статті 20 Доповнення І до Конвенції сертифікат EUR.1 видається митними органами держави експорту за письмовою заявою експортера або його уповноваженого представника та за умови подання документів, що підтверджують статус походження відповідних товарів. 

69. При цьому статтею 31 Доповнення І до Конвенції передбачено, що документи, які підтверджують статус походження товарів, можуть включати, зокрема, докази щодо процесу виробництва товару, використаних матеріалів, а також документи бухгалтерського обліку. 

70. Отже, наведене правове регулювання передбачає як обов`язок експортера підтвердити преференційне походження товару шляхом подання відповідних документів, так і повноваження митного органу здійснювати перевірку поданих документів та відомостей під час вирішення питання щодо видачі сертифіката EUR.1.

71. Як установили суди попередніх інстанцій, підставою для прийняття спірних рішень Одеської митниці № UA500390/25/000064 та № UA500390/25/000065 від 24 липня 2025 року стало, зокрема, неподання позивачем додаткових документів, витребуваних митним органом листом від 15 липня 2025 року № 7.10-3/28-09-03/13/11121, а також висновок відповідача про необхідність додаткового підтвердження відповідності товару положенням пункту «j» статті 3 Доповнення І до Конвенції.

72. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

73. При цьому колегія суддів Верховного Суду враховує, що висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності належного обґрунтування необхідності обов`язкового застосування позивачем поряд із пунктом «k» також пункту «j» статті 3 Доповнення І до Конвенції фактично не оспорюються скаржником у касаційній скарзі.

74. Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що сам по собі факт незазначення позивачем пункту «j» статті 3 Доповнення І до Конвенції не був достатньою підставою для відмови у видачі сертифікатів EUR.1, оскільки відповідач не навів належного обґрунтування, чому заявлене позивачем походження товару за пунктом «k» статті 3 Доповнення І до Конвенції не охоплювало спірний товар з урахуванням його характеристик та поданих документів.

75. Отже, ключовим питанням цього спору на стадії касаційного розгляду є наявність або відсутність у митного органу правових підстав для витребування додаткових документів на підтвердження преференційного походження товару, які знаходяться у розпорядженні третіх осіб, а також правомірність прийнятих за результатами оцінки таких документів рішень про відмову у видачі сертифікатів EUR.1 та обраного судами способу захисту порушеного права.

76. Щодо доводів касаційної скарги, поданої на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, колегія суддів Верховного Суду зазначає таке.

77. Як установили суди попередніх інстанцій, однією з підстав для прийняття митним органом рішень про відмову у видачі сертифікатів EUR.1 стало неподання Товариством додаткових документів, витребуваних митницею з метою підтвердження преференційного походження експортованого металобрухту.

78. При цьому зі змісту касаційної скарги вбачається, що позивач не заперечує наявність у митного органу повноважень щодо перевірки преференційного походження товару та витребування додаткових документів у межах процедури видачі сертифіката EUR.1.

79. Так, відповідно до статті 20 Доповнення І до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження сертифікат EUR.1 видається за умови подання експортером документів, що підтверджують статус походження товару, а згідно з пунктом 3 статті 31 Доповнення І документи, які підтверджують статус походження товару, можуть включати, зокрема, прямі докази процесів, здійснених експортером, документи бухгалтерського обліку експортера, документи щодо використаних матеріалів, а також сертифікати та інші підтвердні документи.

80. Таким чином, положення Конвенції передбачають достатньо широке коло повноважень митного органу щодо перевірки документального підтвердження преференційного походження товару та витребування додаткових документів у межах відповідної адміністративної процедури.

81. Водночас, як установили суди попередніх інстанцій, у цій справі митний орган витребував у позивача не лише документи щодо придбання та експорту металобрухту самим Товариством, а й документи бухгалтерського та складського обліку інших субєктів господарювання по ланцюгу постачання товару, зокрема: виписки з рахунків бухгалтерського обліку ТОВ «РЕГРАНТ»; первинні документи щодо списання (виключення) необоротних активів ТОВ «РЕГРАНТ», їх оприбуткування як металобрухту та подальшого продажу; технологічну схему (інструкцію) або довідку виробника ПП «ПРОММЕТАВТО-В» про основні операції технологічного процесу; виписки з рахунків бухгалтерського обліку ПП «ПРОММЕТАВТО-В»; первинні документи ПП «ПРОММЕТАВТО-В», які підтверджують походження, обсяги і склад використаних у виробництві матеріалів, а також обсяги і склад утворених відходів чорних металів; документи щодо відображення таких відходів у складі активів підприємства та їх подальшого продажу; інформацію щодо законності діяльності ТОВ «РЕГРАНТ» і ТОВ «УКРБРУХТ» у місті Кременчук та законності діяльності ТОВ «УКРБРУХТ» у місті Одеса.

82. При цьому зі змісту касаційної скарги вбачається, що позивач, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, посилається саме на те, що пункт 3 статті 31 Доповнення І до Конвенції прямо передбачає можливість витребування, зокрема, документів бухгалтерського обліку експортера, однак не покладає на заявника обов`язку забезпечити митний орган внутрішніми документами бухгалтерського обліку третіх осіб по всьому ланцюгу постачання товару.

83. Крім того, відповідно до статті 16 Закону України «Про адміністративну процедуру» 17 лютого 2022 року № 2073-IX адміністративний орган зобов`язаний встановлювати обставини, що мають значення для вирішення справи, та за необхідності збирати документи й інші докази з власної ініціативи, а також не може зобов`язувати особу самостійно отримувати документи та інші докази, необхідні для здійснення адміністративного провадження, якщо такий обов`язок прямо не визначений законом.

84. Суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем документи у їх сукупності, установив, що Товариством на підтвердження преференційного походження товару були подані, зокрема, зовнішньоекономічний контракт, інвойси, транспортні документи, митні декларації, сертифікати якості, декларації постачальника, акти приймання металобрухту, документи щодо придбання металобрухту у ТОВ «УКРБРУХТ», довідки контрагентів, експертний висновок торгово-промислової палати, а також додаткові документи та пояснення, які неодноразово подавались позивачем у відповідь на запити митного органу.

85. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що митний орган, реалізовуючи надані йому Конвенцією повноваження щодо перевірки преференційного походження товару, не навів належного обґрунтування того: які саме обставини походження товару залишилися непідтвердженими поданими позивачем документами; чому надані Товариством документи є недостатніми для перевірки заявленого походження товару; а також з яких підстав саме витребувані документи третіх осіб по ланцюгу постачання є необхідними для підтвердження преференційного походження товару у розумінні Конвенції.

86. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції та враховує, що спірні рішення були прийняті після неодноразового подання позивачем додаткових документів та пояснень на вимогу митного органу, при цьому перелік документів та зауважень, які, на думку митниці, потребували додаткового підтвердження, змінювався під час розгляду заяв Товариства.

87. За таких обставин колегія суддів вважає, що реалізація митним органом повноважень щодо перевірки преференційного походження товару повинна відповідати критеріям обґрунтованості, пропорційності, добросовісності та правової визначеності, передбаченим статтею 2 КАС України та Законом України «Про адміністративну процедуру».

88. Процедура перевірки документального підтвердження походження товару не може набувати характеру невизначеного у часі процесу із постійною зміною переліку документів та зауважень митного органу за відсутності належного обґрунтування необхідності подання саме таких документів.

89. Щодо доводів касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статей 3 та 31 Доповнення 1 до Конвенції у частині оцінки сертифікатів походження товару, виданих торгово-промисловою палатою, колегія суддів Верховного Суду зазначає таке.

90. Як убачається зі змісту касаційної скарги, позивач не стверджує, що сертифікати та висновки торгово-промислової палати мають наперед встановлену доказову силу або самі по собі безумовно підтверджують преференційне походження товару. Натомість доводи касаційної скарги зводяться до того, що такі документи є належними доказами у розумінні статті 31 Доповнення 1 до Конвенції та підлягають оцінці у сукупності з іншими поданими документами.

91. Колегія суддів погоджується з такими доводами скаржника з огляду на таке.

92. Відповідно до статті 11 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислові палати мають право, зокрема, засвідчувати і видавати сертифікати про походження товарів, сертифікати визначення продукції власного виробництва підприємств з іноземними інвестиціями та інші документи, пов`язані із здійсненням зовнішньоекономічної діяльності.

Торгово-промислова палата України та торгово-промислові палати України залучаються до надання експертних висновків про походження товарів в тих випадках, коли відповідно до міжнародних договорів України повноваження видачі сертифікатів походження товарів надані митному органу, якщо інше не визначено такими міжнародними договорами. Порядок надання експертних висновків встановлюється Кабінетом Міністрів України.

93. При цьому положення статті 31 Доповнення 1 до Конвенції не встановлюють вичерпного переліку документів, якими може підтверджуватись преференційне походження товару, а лише визначають орієнтовний перелік доказів, що можуть використовуватись для підтвердження статусу походження товару.

94. Так, підпунктом «b» пункту 3 статті 31 Доповнення 1 до Конвенції передбачено можливість використання документів, які підтверджують статус походження використаних матеріалів, а підпунктом «с» цього ж пункту - документів, що підтверджують обробку або переробку матеріалів у відповідній Договірній Стороні.

95. Отже, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги у тій частині, що сертифікати походження товару та експертні висновки торгово-промислової палати не виключаються Конвенцією з переліку документів, які можуть враховуватись митним органом під час оцінки заявленого преференційного походження товару.

96. Такі документи не мають наперед встановленої доказової сили й при розгляді судових спорів та підлягають оцінці судом у сукупності з іншими доказами відповідно до статті 90 КАС України.

97. Як установив суд першої інстанції, серед документів, поданих позивачем на підтвердження преференційного походження товару, були, зокрема, сертифікати походження металобрухту, видані Торгово-промисловою палатою України, про що зазначалось самим митним органом у спірних рішеннях про відмову у видачі сертифікатів EUR.1.

98. Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що суд першої інстанції при дослідженні спірних правовідносин оцінив наявність зазначених сертифікатів у сукупності з іншими доказами, а не виходив із того, що такі сертифікати або висновки торгово-промислової палати самі по собі є достатнім та безумовним підтвердженням преференційного походження товару.

99. Водночас суд апеляційної інстанції фактично зосередився на актах приймання металобрухту та експертному висновку, однак не надав належної самостійної оцінки зазначеним сертифікатам ТПП України саме як доказам, що підлягали врахуванню у сукупності з іншими матеріалами справи при вирішенні питання про підтвердження географічного походження товару.

100. Підсумовуючи зазначене, колегія суддів Верховного Суду визнає, що сам факт видачі торгово-промисловою палатою сертифікатів походження товару не є тим документом, який автоматично підтверджує відповідність металобрухту критеріям «товарів, цілком отриманих у певній країні» у розумінні статті 3 Доповнення 1 до Конвенції. Адже питання відповідності товару критеріям преференційного походження за Конвенцією належить до компетенції митного органу під час розгляду заяви про видачу сертифіката EUR.1 та має вирішуватись з урахуванням усієї сукупності поданих документів і встановлених обставин.

101. Як правильно звернув увагу суд першої інстанції, митний орган, відмовляючи у видачі сертифікатів EUR.1, мав надати належну оцінку всім поданим позивачем документам, у тому числі документам торгово-промислової палати, та належним чином мотивувати підстави їх неприйняття.

102. Перевіряючи доводи касаційної скарги, наведені на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, колегія суддів надає оцінку посиланням скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування положень Конвенції та Методичних рекомендацій при визначенні преференційного походження товарів, викладених, зокрема, у постанові Верховного Суду від 30 липня 2024 року у справі №440/3770/19.

103. Верховний Суд враховує висновки, викладені у постанові від 30 липня 2024 року у справі №440/3770/19, щодо можливості використання Методичних рекомендацій як допоміжного джерела тлумачення положень Конвенції. Водночас правовідносини у наведеній справі та у справі, що розглядається, не є подібними за своїм предметом та фактичними обставинами.

104. У справі №440/3770/19 предметом спору було підтвердження преференційного походження складових комплектного об`єкта, імпортованого з держави-члена ЄС, а також застосування сертифікатів EUR.1 до окремих партій такого товару. Натомість у цій справі спір стосується підтвердження статусу металобрухту як товару, «повністю отриманого» в Україні у розумінні статті 3 Доповнення І до Конвенції, а також достатності поданих декларантом документів для підтвердження такого статусу.

105. Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання скаржника на наведений у Методичних рекомендаціях приклад щодо можливості використання імпортованого насіння при вирощуванні овочів як підставу для висновку про відсутність значення джерела походження металобрухту у всіх випадках. Такий приклад має ілюстративний характер та не може тлумачитися розширено без урахування специфіки спірного товару, характеру його утворення та документів, поданих для підтвердження преференційного походження.

106. Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі №460/2786/19 колегія суддів відхиляє, оскільки правовідносини у зазначеній справі не є подібними до спірних. Так, у справі №460/2786/19 предметом судового розгляду була правомірність застосування митних преференцій за наявності сертифіката EUR.1 та дотримання митним органом процедури перевірки вже виданого сертифіката походження товару, тоді як у цій справі спір виник саме у межах процедури видачі сертифіката EUR.1, зокрема щодо достатності поданих документів для підтвердження преференційного походження металобрухту та меж повноважень митного органу при здійсненні такої перевірки.

107. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з тим, що митна декларація після її прийняття є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, однак зазначене саме по собі не виключає можливості здійснення митним органом окремої перевірки походження товару у межах спеціальної процедури видачі сертифіката EUR.1, у тому числі у випадку його ретроспективного оформлення. При цьому у справі №460/2786/19 Верховний Суд не формулював висновку про втрату митним органом відповідних повноважень після прийняття митної декларації, тим більше предметом оцінки у зазначеній справі не були обставини ретроспективного оформлення сертифіката EUR.1.

108. Колегія суддів Верховного Суду враховує, що прийняття митних декларацій, пропуск товару через митний кордон України та відсутність на цьому етапі зауважень щодо походження товару можуть оцінюватися судом як одна з обставин у сукупності з іншими доказами у справі. Разом з тим, такі обставини не позбавляють митний орган права на здійснення перевірки у межах окремої спеціальної процедури, однак вимагають від нього послідовності, належного мотивування та дотримання критеріїв обґрунтованості рішень.

109. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з доводами касаційної скарги про необґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції в тій частині, в якій останній пов`язав можливість походження експортованого позивачем металобрухту з утилізацією військової техніки або його утворенням у військових формуваннях.

110. Так, наявні у матеріалах справи документи, подані позивачем на підтвердження походження товару, пояснення щодо ланцюга постачання металобрухту, а також результати проведеного митного огляду не містять відомостей про виявлення у складі товару частин військової техніки чи металобрухту військового походження. При цьому відповідач у спірних рішеннях про відмову у видачі сертифікатів EUR.1 також не навів конкретних обставин, які б підтверджували такі припущення.

111. Колегія суддів враховує й те, що оформлені за результатами митного огляду картки відмови у подальшому були скасовані Держмитслужбою, при цьому наведені у них зауваження стосувалися питань відповідності опису товару вимогам класифікації за УКТ ЗЕД, а не встановлення факту походження металобрухту з військових формувань чи утилізації військової техніки.

112. Оцінюючи доводи скаржника в частині висновку суду апеляційної інстанції про наявність дискреційних повноважень митного органу, колегія суддів Верховного Суду враховує характер спірних правовідносин та межі судового контролю за реалізацією повноважень митного органу.

113. Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій по-різному підійшли до питання характеру повноважень відповідача при вирішенні питання щодо видачі сертифіката EUR.1 та, відповідно, належного способу захисту порушеного права позивача.

114. Так, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги у відповідній частині, виходив із того, що за наявності встановлених обставин відповідач був зобов`язаний видати сертифікат EUR.1.

115. Натомість суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що повноваження митного органу у спірних правовідносинах пов`язані з оцінкою поданих документів та встановленням обставин, що стосуються підтвердження походження товару, а тому містять елемент адміністративного розсуду.

116. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу, що дискреція не є свавільним розсудом та підлягає перевірці судом саме крізь призму критеріїв, визначених частиною другою статті 2 КАС України. Дискреційні повноваження передбачають можливість вибору між кількома юридично допустимими рішеннями, однак реалізуються виключно у межах закону та з дотриманням принципу обґрунтованості. 

117. Водночас посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі №1840/2970/18 не може оцінюватися ізольовано від фактичних обставин та предмета спору у тій справі.

118. Так, у зазначеній справі Верховний Суд досліджував питання реалізації повноважень органу місцевого самоврядування щодо преміювання працівників, тобто правовідносини, у яких законодавством допускалась варіативність управлінського рішення залежно від оцінки особистого внеску працівника та інших обставин, пов`язаних із оплатою праці. 

119. Натомість у справі, що розглядається, спір виник у межах спеціальної процедури підтвердження походження товару та видачі сертифіката EUR.1, що передбачає оцінку митним органом поданих документів та відповідності товару вимогам митного законодавства і міжнародних договорів України.

120. При цьому колегія суддів Верховного Суду враховує, що позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо видачі сертифіката EUR.1, надавав документи та пояснення на підтвердження походження товару, однак спірні правовідносини фактично не були врегульовані у межах адміністративної процедури, а підстави, наведені митним органом на обґрунтування відмови, змінювалися та доповнювалися в процесі розгляду звернень позивача.

121. Слід зазначити, що навіть за наявності у суб`єкта владних повноважень певного розсуду при вирішенні питання щодо видачі сертифіката EUR.1 реалізація таких повноважень повинна відповідати принципам адміністративної процедури та критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, зокрема принципам обґрунтованості, добросовісності, пропорційності та розсудливості.

122. Адміністративний орган, реалізуючи дискреційні повноваження, не може покладати на особу надмірний або фактично невизначений обсяг обов`язків щодо підтвердження обставин, які не випливають безпосередньо із вимог законодавства, а також безпідставно розширювати межі перевірки таким чином, щоб адміністративна процедура втрачала ознаки юридичної визначеності та передбачуваності.

123. Водночас судовий контроль у таких правовідносинах має бути спрямований не на підміну митного органу у здійсненні наданих йому законом повноважень, а на перевірку того, чи реалізовані такі повноваження з дотриманням вимог закону, мети їх надання та основоположних принципів адміністративного судочинства.

124. За таких обставин сам по собі висновок про наявність у відповідача певного розсуду при вирішенні питання щодо видачі сертифіката EUR.1 не виключає необхідності забезпечення ефективного судового захисту та має враховуватись при визначенні належного способу поновлення порушеного права у конкретних правовідносинах.

125. З огляду на наведене колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано звернув увагу на наявність у спірних правовідносинах елементу адміністративного розсуду при вирішенні питання щодо видачі сертифіката EUR.1 та необхідність врахування цього при визначенні способу судового захисту.

126. Разом із тим, апеляційний суд, змінюючи обраний судом першої інстанції спосіб захисту, не врахував характер спірних правовідносин у їх сукупності, зокрема тривалість адміністративної процедури, неодноразові звернення позивача до митного органу, обсяг уже наданих документів та пояснень, а також ту обставину, що підстави, наведені відповідачем на обґрунтування відмови, фактично змінювалися в ході розгляду звернень позивача та не були належним чином обгрунтовані.

127. За таких обставин направлення позивача до повторного проходження адміністративної процедури не забезпечувало б ефективного поновлення його прав та не відповідало б завданню адміністративного судочинства.

128. Натомість суд першої інстанції, вирішуючи спір, виходив із необхідності забезпечення реального та ефективного захисту порушеного права позивача у конкретних правовідносинах та з урахуванням установлених обставин справи.

129. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту у цій справі більшою мірою відповідає завданню адміністративного судочинства та забезпечує ефективне поновлення порушеного права позивача, а відтак наявні підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

130. Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

131. Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

132. Оскільки за наслідками касаційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про задоволення касаційної скарги та скасування постанови апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, має бути здійснений розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

133. За подання касаційної скарги у цій справі позивач сплатив 24 224 грн, що підтверджується квітанцією ID: 7919-0916-2760-6580 від 07.04.2026, відповідно, ця сума підлягає стягненню на користь Товариства за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА» задовольнити.

Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року у справі №420/29744/25 скасувати, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року залишити в силі.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОІНВЕСТ ПЕРЕРОБКА УКРАЇНА» (код ЄДРПОУ 45900101, місцезнаходження: 68803, Одеська обл., Ізмаїльський р-н, місто Рені, вул. Вознесенська, будинок 195) за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці (код ЄДРПОУ 44005631; місцезнаходження: 65078, Україна, Одеська обл., м. Одеса, вул. Лип Івана та Юрія, буд. 21А) судові витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги у сумі 24224 (двадцять чотири тисячі двісті двадцять чотири) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Р. Ф. Ханова 

Судді: В. В. Хохуляк

В. П. Юрченко