ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 р. 	Справа № 440/16745/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, м. Полтава, по справі № 440/16745/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), в якій просив визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №2655 від 10 серпня 2025 року повністю.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю її вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України та роз`яснено позивачу, що недоліки позовної заяви необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду:
- заяви про поновлення строку звернення до суду, з доказами, які вказують на поважність причин пропуску строку;
- належним чином копію паспорта громадянина України;
- належним чином завірених копій наявних доказів, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги.
13 січня 2026 року на виконання вимог ухвали суду позивач надав заяву про усунення недоліків позовної заяви у справі №440/16745/25. До заяви додано два примірника позовної заяви.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 позовну заяву повернуто позивачу.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 по справі № 440/16745/25 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач зазначає, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про поновлення строку надані на виконання вимог суду та не з`ясував обставини, які стосуються поважності пропуску строків звернення до суду і не витребував у відповідача відповідні докази для їх дослідження.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.
Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції, зокрема про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Повертаючи позивачу позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що до позовної заяви не додано жодних доказів на підтвердження позовних вимог, в тому числі і на підтвердження доводів наведених у клопотанні про поновлення строку звернення до суду, також не додано копію паспорта громадянина України.
А тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не усунув недоліки позовної заяви, які зазначені в ухвалі Полтавського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року.
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
У відповідності до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
В позовній заяві зазначаються: 
1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;
2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
3) зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень;
4) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів;
5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;
6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;
7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;
8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;
9) у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача;
10) у справах щодо оскарження нормативно-правових актів - відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт;
11) власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Згідно з ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:
1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;
2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);
3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;
4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;
5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);
6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст.169 КАС України передбачає, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст. 160, 161 КАС України, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.
Відповідно до ч. 2 ст. 169 КАС України, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
З урахуванням викладеного, наведеними нормами передбачено повернення позовної заяви, якщо у встановлений судом строк позивачем не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Разом з цим, слід звернути увагу, що в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху суд повинен чітко зазначити недоліки такої позовної заяви та встановити спосіб і строк їх усунення.
Так, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 22.12.2025 року вказано, зокрема, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду з позовною заявою та не надано заяву про поновлення строку.
Позивачем, на виконання вимог даної ухвали суду, надано виправлену позовну заяву з усунутими недоліками, в якій заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою, з наведенням причин пропуску такого строку.
Тобто, позивачем вчинялись дії на виконання ухвали про залишення без руху від 22.12.2025 року.
Однак, судом першої інстанції не враховано доводи позивача щодо пропуску строку звернення з позовом у цій справі, викладені у клопотанні, та взагалі не надано оцінку таким доводам та не вирішено останнє.
Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява містить недоліки, які не усунуті позивачем на вимогу суду, а саме позовна заява і заява про усунення недоліків позовної заяви від 08.01.2026, яка за змістом є аналогічною попередній позовній заяві та містить клопотання про поновлення строку звернення до суду не містить доказів на підтвердження доводів наведених у клопотанні про поновлення строку звернення до суду.
Проте, колегія суддів зазначає, що позивач в обґрунтування пропущення строку звернення до суду з позовною заявою посилався на те, що з моменту видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 2655 від 10.08.2025 року до дати звернення 11.12.2025 з позовною заявою про скасування оскаржуваного наказу, позивач перебував у складі сил та засобів військової частини НОМЕР_1 та виконував бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що унеможливило та ускладнило підготовку та звернення до суду за захистом його прав та інтересів, а саме обмежений доступ до правової допомоги у віддалених та небезпечних місцях Донецької області, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, виконання обов`язків служби в умовах воєнного стану та участі в довготривалій оборонній операції у складі сил і засобів військової частини НОМЕР_1 , що фізично і психологічно унеможливливило займатися ініціюванням судової справи, вказані причини та обставини підтверджують поважність пропуску строку звернення до суду з позовною заявою про оскарження наказу командира військової частини НОМЕР_1 №2655 від 10.08.2025 та є підставою для його поновлення.
На підтвердження наведених у клопотання обставин, позивач просив суд першої інстанції витребувати у відповідача копію наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 2655 від 10.08.2025 року та довідку про перебування позивача у складі сил та засобів військової частини НОМЕР_1 та виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у період з 10.08.2025 року по 11.12.2025 року.
Однак, суд першої інстанції оцінку наведеним доводам позивача не надав та заявлене позивачем клопотання про витребування доказів не вирішив.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України, з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи.
Водночас, суд апеляційної інстанції не оцінює поважність наведених позивачем причин пропуску строку звернення до суду, оскільки судом першої інстанції не дотримано процесуального порядку вирішення питання щодо поважності їх пропуску.
Стосовно висновку суду про ненадання позивачем доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до вже наведених вище п. п. 5, 8 ч.5 ст. 160 КАС України, в позовній заяві зазначаються: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 161 КАС України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Так, залишаючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції вказав, що позивачем до позовної заяви не додано жодних доказів, що підтверджують обставини, ня яких ґрунтуються позовні вимоги.
У відповідності до ч. 1, 4 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Згідно з ч. 4 ст. 77 КАС України докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 10 ст. 79 КАС України, докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не визначено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
Згідно з ч. 3 ст. 80 КАС України, про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу.
З урахуванням викладеного, слід дійти висновку, що питання щодо збору доказів, їх належності та допустимості вирішується судом після відкриття провадження у справі, а не під час вирішення судом питання про прийняття позовної заяви. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи шляхом постановлення ухвал про витребування доказів. Також позивач у випадку не долучення певного доказу до позовної заяви має право заявити клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Таким чином, у разі відсутності у справі доказів, вказана обставина може бути усунута і після відкриття провадження у справі.
Крім того, питання щодо витребування доказів суд може вирішити і на стадії відкриття провадження у справі. Питання про достатність, належність та допустимість таких доказів вирішується судом вже на стадії розгляду справи по суті. І тоді суд, який окрім іншого, відповідно до ч.3 ст.77 КАС України наділений повноваженнями збирати докази з власної ініціативи, має можливість під час розгляду справи за необхідності звернутись до відповідача чи інших осіб, які володіють необхідною для встановлення обставин справи інформацією, щодо витребування оригіналів документів, або належним чином завірених копій останніх.
Верховний Суд у постанові від 18.02.2020 у справі №320/3053/19 звернув увагу, що положення частини третьої статті 77 КАС України надають суду право пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи. Суд не повинен позбавляти особу права доступу до суду у зв`язку з відсутністю у неї певних документів, які можуть слугувати доказами у справі. Тим більше, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, що визначено частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Колегія суддів зазначає, що на стадії прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі суд позбавлений можливості надати оцінку тим чи іншим доказам та заявленим вимогам, з`ясувати достатність доказів для вирішення справи, їх належність та допустимість, а тому повернення позовної заяви з підстав ненадання тих чи інших доказів або не обґрунтування певних вимог, не можна визнати доцільним.
На переконання суду апеляційної інстанції, надати оцінку повноті обґрунтування заявлених позивачем вимог суд першої інстанції повинен був в ході розгляду справи, шляхом встановлення всіх дійсних обставин справи та з урахуванням тих доказів, які на думку позивача є достатніми для вирішення справи.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 26.10.2023 у справі №120/6360/23.
При цьому, колегія суддів зазначає, що позивачем у позові було заявлено клопотання про витребування у відповідача копії наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 2655 від 10.08.2025 року та довідки про перебування позивача у складі сил та засобів військової частини НОМЕР_1 та виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у період з 10.08.2025 року по 11.12.2025 року, з якими позивач пов`язує пропущення строку звернення до суду з позовом, який позивачем вирішено не було.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що встановлені судом першої інстанції недоліки позовної заяви, що стосуються надання доказів, не перешкоджають суду розглянути справу по суті, а тому колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції формальним підходом до застосування ст.ст.160, 161 КАС України, та в подальшому поверненням позовної заяви.
Стосовно висновку суду про ненадання позивачем не надано належним чином засвідченої копії паспорта громадянина України реєстраційного номера картки платників податків, то колегія суддів зазначає, що надання копії паспорта та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру позивача не входить до переліку документів, визначених статтею 161 КАС України, які додаються до позовної заяви.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 160/710/21, від 27 липня 2022 року у справі № 320/7112/21, від 08 листопада 2023 року у справі № 120/969/23.
Колегія суддів зазначає, що виходячи із закріплених у КАС України засад адміністративного судочинства, а також практики ЄСПЛ, суд має оцінювати процесуальні дії сторони у контексті усунення недоліків позовної заяви не за формальною зовнішньою формою, а за їх змістовним значенням для забезпечення права на розгляд справи по суті, інакше б це суперечило реалізації завдання адміністративного судочинства, що передбачене частиною першої статті 2 КАС України.
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).
Постановою Великої палати Верховного Суду від 05.12.2018 року в справі №П/9901/736/18 встановлено, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Крім цього, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцією якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
У справі “Bellet v. France” Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі “Perez de Rada Cavanilles v. Spain”).
Колегія суддів зазначає, що встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.
Колегія суддів зазначає, що передчасний висновок суду першої інстанції про неусунення позивачем недоліків позовної заяви, який мав наслідком повернення позовної заяви на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України та прийняття оскаржуваного рішення, фактично перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви постановлена передчасно, тому наявні підстави для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи .
За встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про повернення позовної заяви порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим уважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 по справі № 440/16745/25 - скасувати.
Справу № 440/16745/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	Т.С. Перцова   С.П. Жигилій