Справа № 711/4414/26
Номер провадження 3/711/1109/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року        м. Черкаси
Суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Михальченко Ю.В., за участі захисника Тарасової Т.С., представника потерпілої - адвоката Траченко І.В., розглянувши матеріали, які надійшли з Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області (протокол серії ВАД № 473639), про притягнення до адміністративної відповідальності:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , пенсіонера, особи з інвалідністю ІІ групи, ІПН НОМЕР_1 , 
за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,-,

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Придніпровського районного суду м.Черкаси знаходяться адміністративні матеріали, які надійшли з Черкаського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП.
Відповідно до протоколу від 20.04.2026 серії ВАД № 473639, ОСОБА_1 20.04.2026 близько 19 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив фізичне та психологічне насильство відносно своєї дружини ОСОБА_2 , чим скоїв правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 173-2 КУпАП.
В судовому засіданні ОСОБА_1  вину не визнав та пояснив, що домашнє насильство для нього не є характерним. Навпаки, саме він тривалий час зазнавав психологічного та фізичного тиску з боку колишньої дружини, що стало однією з причин розлучення. Його поведінка під час конфлікту була реакцією на тривале емоційне напруження, а не проявом умисного насильства. Просив провадження відносно нього закрити на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Представник потерпілої - адвокат Траченко І.В. до початку судового засідання подала письмові пояснення, мотивуючи тим, що за наявною інформацією ОСОБА_2 - ОСОБА_1 двічі переніс інсульт та деякий час перебував у полоні, де зазнав катувань після невдалої спроби вибратися з окупованої території. Після початку спільного проживання з ОСОБА_1 між нами поступово почали виникати конфлікти, однак їх причиною були не побутові непорозуміння як такі, а особливості його поведійки, що проявлялися у постійному психологічному тиску, образах, приниженні її гідності, критиці зовнішності, способу життя, рівня розвитку, навичок та особистих якостей. ОСОБА_1 під надуманими приводами систематично висловлював образливі твердження на її адресу, ставив під сумнів її адекватність та здатність приймати рішення, звинувачував у неналежному ставленні до нього, створював конфліктні ситуації без очевидних причин. Також він неодноразово демонстративно здійснював дії, спрямовані на виклик у неї почуття страху, провини та психологічного дискомфорту, зокрема голосно у пізній час вигукував неправдиві твердження про нібито застосування нею до нього насильства, демонстративно залишав спальне місце та здійснював відеофіксацію самостійно спровокованих конфліктів, створюючи атмосферу постійного психологічного напруження. ОСОБА_1 формував негативне ставлення до ОСОБА_2 серед своїх родичів та сторотіх осіб, повідомляючи їм викривлену інформацію про їх сімейні відносини, що призводило до осуду її оточуючими особами та додаткового психологічного тиску. Внаслілок тривалого психологічного впливу з боку ОСОБА_1 . ОСОБА_2 перебувала у стані постійного емоційного виснаження, нервового напруження та тривоги. Особливе значення для правильного вирішення справи мають обставини спричинення ОСОБА_2 . ОСОБА_1 тілесних ушкоджень 23.04.2025, внаслідок чого вона отримала закриту черепно-мозкову травму та проходила відповідне лікування. Задля подолання наслідків психологічних переживань ОСОБА_2 за медичними показаннями їй було призначено курс антидепресантів, що стало для ОСОБА_1 додатковим приводом для повсякчастого нагадування про їх неефективність. Зазначені обставини не є відокремленим або випадковим у їх взаємовідносинах, а характеризують загальний характер поводінки ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 та підтверджують існування між сторонами не звичайного побутового конфлікту, а надмірного й обтяжливого психологічного впливу з його боку. Після отриманої травми у 2025 році істотно погіршився психоемоційний стан ОСОБА_2 , знизилася стресостійкість, виникла необхідність проходження лікування та прийому лікарських препаратів. Вказані обставини безпосередньо впливають на оцінку подій 20.04.2020 року, оскільки дають можливість встановити реальний характер відносин між сторонами, причини виникнення конфлікту та поведінку його участиків. 20.04.2026 ОСОБА_1 після висловлення безпідставних докорів на підставі власних надуманих припущень щодо поведінки ОСОБА_2 мав телефонну розмову зі своєю родичкою. Одразу після чого, остання зателефонувала ОСОБА_2 та висловила погрози, що обгрунтовано викликало у потерпілої побоювання за власну безпеку. ОСОБА_2 була налякана та сприйняла зазначені погрози як реальні, зателефонувавши доньці попросила її викликати до них в помешкання поліцію. За результатами прибуття екіпажу поліції 20.04.2026 було складено адміністративні протоколи та видано тимчасові обмежувальні приписи на ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Одночасно з поліцейськими ОСОБА_1 покинув спільне помешкання. У зв`язку з викладеним, необхідним є долучити до матеріалів справи документи, що підтверджують факт спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_1 у 2025 ропі, зокрема, матеріали перевірок правоохоронних органів, медичну документацію, фотографії отриманих ушкоджень, відповідь лікувального закладу та інші документи, що підтверджують обставини події та її наслідки. Необхідність долучення зазначених доказів обумовлена тим, що відповідно до вимог ст. 245, 251, 252 та 280 КУпАП суд зобов`язаний всебічно, повно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, у тому числі причини та умови виникнення конфлікту, характер взаємовідносин між його учасниками та обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Без дослідження зазначених доказів неможливо надати належну оцінку доводам сторін та встановити, чи була подія 20.04.2026 року окремим побутовим конфліктом або ж проявом тривалого домашнього насильства з боку ОСОБА_1 . Наведені обставини свідчать про наявність достатніх ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУПАП, що підлягає оцінці судом під час вирішення справи. Наявність шкідливих наслідків підтверджується тим, що внаслідок тривалого впливу з боку ОСОБА_1 . ОСОБА_2 перебувала у стані постійного психологічного напруження, тривоги та емоційного виснаження. Крім того, у 2025 році внаслідок його конфліктної поведінки ОСОБА_2 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, що потребувало лікування. Вказані обставини свідчать про реальність негативного впливу його дій на фізичний та психічний стан ОСОБА_2 протягом спільного проживання. ОСОБА_1 належить до кола осіб, на яких поширюється ція законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству. Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом. ОСОБА_1 усвідомлював характер своїх висловлювань та поведінки, передбачав їх негативний вплив на її психологічний стан та бажав або свідомо допускав настання таких наслідків. Про це свідчить тривалий характер його дій, їх повторюваність, цілеспрямованість та спрямованість приниження, залякування і психологічний вплив.
Крім того повідомила, що після розірвання шлюбу рішенням Прилніпровського районного суду м. Черкаси від 15.05.2026 ОСОБА_1 не припинив чинити щодо ОСОБА_2 психологічний тиск. 22.05.2026 без її відома та згоди ОСОБА_1 здійснив її зняття з реєстрації місця проживання у квартирі, придбаній під час шюбу за спільні кошти подружжя. Вказані дії створили у ОСОБА_2 почуття незахищеності та невизначеності щодо реалізації її житлових прав і свідчать про продовження психологічного впливу та контролюючої поведінки з боку ОСОБА_1 . Одночасно створюються умови відсторонення ОСОБА_2 від участі у спільному утриманні нерухомого майна придбаного під час шлюбу для їх сім`ї. 30.06.2026 року ОСОБА_1 висловлював вимоги щодо виселення ОСОБА_2 з квартири, придбаної подружжям під час шлюбу за спільні кошти, та повідомляв про намір замінити дверні замки, чим фактично погрожував створити перешкоди у її доступі та користуванні спірним житлом. Такі дії були вчинені та спричинили у ОСОБА_2 обгрунтовані переживання щодо можливості подальшого користування житлом, то свідчить про продовження психологічного тиску після притинення шлюбу. Вважає, що такі дії ОСОБА_1 містять ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Потерпіла ОСОБА_2  в судовому заіданні підтримала письмові пояснення, надані суду. Пояснила, що вони 20.04.2026 разом з чоловіком поїхали в село на поминальні дні, він випив і влаштував сварку, чіплявся до неї. Вона йому пояснила, що погано себе почуває і не хоче вступати в конфлікт. На той момент вони ще були одружені. Потім зателефонувала його двоюрідна сестра, ображала її, погрожувала, казала, що приїде до неї виясняти стосунки. Тому вона подзвонила до старшої доньки і попросила викликати поліцію, бо коли чоловік випивший і свариться, то може її за горло давити, ножем погрожувати, таке було вже неодноразово, тому вона злякалася і попросила дочку викликати поліцію. Приїхала донька до неї і поліція. Він почав говорити з поліцейськими про те, що викладав в університеті МВС, всі сміялися, обмінюватися спогадами про навчання. Потім приїхала його сестра і чоловік почав жалітися їй, що квартира його, а він не може жити там. Такі сварки з приводу квартири вже довго відбуваються. Ударів в обличчя йому не наносила, лише захищалася, відпихала його руками, можливо зачепила роутер, але він маленький, тому не можна сказати, що вона нанесла йому удар. Раніше теж викликала поліцію і швидку, бо чоловік її побив, це було в селі. Домашнього насильства вона не вчиняла, лише захищалася. До лікаря після цього випадку вона не зверталася, тому що вважає, що виносити такий бруд з сім`ї не гарно. Зараз вона проживає сама, вже розлучена, лікар призначив антидеприсанти, тому що вона себе дуже погано почуває після сварок з чоловіком. Вважає, що ОСОБА_1 скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та просила притягнути його до відповідальності. 
Представник ОСОБА_1 - адвокат Тарасова Т.С. зазначила, що її підзахисний є внутрішньо переміщеною особою з м. Маріуполь, який втратив житло внаслідок воєнних дій. Він є особою з інвалідністю ІІ групи, переніс два інсульти, перебуває під постійним наглядом лікарів. Такі обставини свідчать про його вразливий стан здоров`я та потребу в особливому ставленні. 20.04.2026 між сторонами виникла побутова сварка, після чого поліція склала адміністративні протоколи на обох учасників конфлікту. Водночас адміністративне провадження щодо колишньої дружини ОСОБА_1 вже закрите у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. Це підтверджує, що ситуація мала взаємний характер і не містила ознак умисного домашнього насильства. Домашнє насильство для її підзахисного не є характерним. Навпаки, саме він тривалий час зазнавав психологічного та фізичного тиску з боку колишньої дружини, що стало однією з причин розлучення. Його поведінка під час конфлікту була реакцією на тривале емоційне напруження, а не проявом умисного насильства. Згідно з ч.1 ст. 173-2 КУпАП адміністративна відповідальність можлива лише за умисне вчинення діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру, які спричинили або могли спричинити шкоду фізичному чи психічному здоров`ю потерпілого. Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі є фактичні дані, які підтверджують наявність чи відсутність складу правопорушення. У даному провадженні таких належних доказів немає. Згідно з п.14 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство має місце лише тоді, коли дії викликають у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи завдають шкоди психічному здоров`ю. У випадку ОСОБА_1 таких наслідків не було. Матеріали справи не містять допустимих доказів того, що дії ОСОБА_1 спричинили шкоду фізичному чи психічному здоров`ю іншої сторони. Медичні документи не підтверджують прямого причинно-наслідкового зв`язку між конфліктом та будь-якими ушкодженнями. Просила врахувати наведені обставини: статус ВПО, інвалідність та стан здоров`я ОСОБА_1 , відсутність умислу та характеру домашнього насильства, а також факт закриття провадження щодо другої сторони. Просила закрити провадження у справі відповідно відносно ОСОБА_1 до ч.1 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши потерпілу ОСОБА_2 , представника потерпілої - адвоката Траченко І.В., особу - стосовно якої складено протокол - ОСОБА_1 , представника ОСОБА_1 - адвоката Тарасову Т.С., суддя приходить до наступних висновків.
Згідно з ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, можлива за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Об`єктивна сторона даного правопорушення виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконанні захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходженні корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї (матеріальний склад).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно ст. 3 Закону, дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб:: подружжя; колишнє подружжя; наречені; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); дід (баба) та онук (онука); прадід (прабаба) та правнук (правнучка); вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Відповідно до п. 17 ст.1 даного Закону фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
З аналізу наведених вище норм Закону вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч.1 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли діяння фізичного, сексуального, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди.
Оскільки, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.
Згідно з положеннями ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).
Відповідно до положень ст. ст. 254, 255, 256 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є офіційним документом, який складається на спеціальному бланку уповноваженою на те посадовою особою у разі вчинення діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, та в якому з дотриманням установленого порядку фіксуються всі істотні обставини, необхідні для правильного вирішення справи.
Таким чином, складання протоколу та оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення, та в силу положень ст. 251 КУпАП є предметом оцінки суду в сукупності з іншими доказами при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, які отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як у цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 заперечує, що вчиняв домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини.
При цьому жодних доказів того, що ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство, не надано, а описання самого правопорушення в протоколі про адміністративне правопорушення та пояснення сторін з цього приводу, не може бути належним доказом його вчинення особою, а тому для підтвердження порушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП працівники поліції мали б надати інші докази (пояснення свідків, відеодокази), які б надавали можливість відтворити дійсні обставини правопорушення, які мали місце
Зміст принципу «поза розумним сумнівом» сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», відповідно до якого доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає із зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. Отже, докази повинні бути настільки переконливими, що сумнівів при розгляді справи не повинно бути, а якщо вони є, то повинні тлумачитись тільки на користь особи, відносно якої вирішується питання щодо притягнення до відповідальності.
Статтею 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.
Однак важливо розрізняти поняття сварка, конфлікт, насильство.
Особливостями ознак домашнього насильства є: наявність патерну (повторювані в часі інциденти множинних видів насильства); системна основа; повна влада та контроль над постраждалою особою; насильницькі дії у відносинах між близькими людьми; якщо вже є одна з форм домашнього насильства, висока ймовірність того, що й інші форми насильства можуть розвиватися.
Конфлікт (лат. conflictus - зіткнення, сутичка) - зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що призводить до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.
Отже, різниця у тому, що насильство є результатом свідомих дій кривдника, підкріплене агресією і бажанням завдати шкоди.
У даному випадку дійсним є лише факт того, що мав місце конфлікт, однак, не кожен конфлікт є домашнім насильством у розумінні норм Закону.
Саме по собі звернення до правоохоронних органів не підтверджує факту вчинення домашнього насильства, натомість може свідчити про наявність конфлікту між сторонами, про що вказано у висновку Верховного Суду викладеному в постанові № 761/27704/20 від 03 серпня 2021 року.
При цьому, конфліктна ситуація між колишнім подружжям за відсутності доказів на підтвердження завдання або можливості завдати шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого - не утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Будь-яких інших об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, за обставин викладених у протоколі, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до переконання, що у даному конкретному випадку не доведено склад адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки не надано достатніх доказів вини ОСОБА_1 .
Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.
Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.
Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч. 1,2 ст.7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст.245).
Діяння тільки тоді визнається адміністративним правопорушенням, коли воно містить всі ознаки його складу, відсутність хоча б однієї з них означає відсутність складу взагалі. 
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
З огляду на вище викладене, приходжу до висновку про відсутність належних доказів того, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, тому в його діях відсутній вказаний склад адміністративного правопорушення.
За таких обставин, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю.
На підставі вище викладеного та керуючись п. 7 ч. 1 ст. 247, ст.ст. 280, 283, 284 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження по справі про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом десяти днів з дня її винесення.
Повний текст постанови виготовлено та проголошено 06.07.2026 року о 12 годині 30 хвилин.

Суддя:	  	Ю.  В.  Михальченко