ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
18005, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 307, тел. канцелярії (0472) 31-21-49, inbox@ck.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року Справа № 925/166/26

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді – Васяновича А.В., розглянувши у письмовому провадженні справу 

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ІС ТРАНС ЮЕЙ» 
м. Городок, Львівського району, Львівської області, 
до товариства з обмеженою відповідальністю «ПТАХ НАФТА»
м. Черкаси 
про стягнення 22 799 грн. 00 коп., 

без повідомлення (виклику сторін),

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Черкаської області з позовом звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «ІС ТРАНС ЮЕЙ» до товариства з обмеженою відповідальністю «ПТАХ НАФТА» про стягнення 18 240 грн. 00 коп. бору, 2 769 грн. 48 коп. – пені, 517 грн. 19 коп. - 3% річних та 1 218 грн. 33 коп. – інфляційних втрат, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання послуг від 04 грудня 2024 року.
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 12 лютого 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Засідання у справі призначене на 10 год. 00 хв. 09 березня 2026 року.
Також судом було встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.
Ухвалу суду від 12 лютого 2026 року було доставлено сторонам до їх електронних кабінетів 12 лютого 2026 року. 
У зв`язку з припиненням повноважень судді Спаських Н.М., справу №925/166/26 передано на повторний автоматизований розподіл справ.
Відповідно до ст.ст. 6, 32 ГПК України вищезазначену справу 02 березня 2026 року передано на розгляд судді Васяновичу А.В.
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 09 березня 2026 року справу №925/166/26 прийнято до свого провадження суддею Васяновичем А.В. та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
У визначені законом строки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило.
Позивач в обґрунтування своїх вимог зазначав, що на виконання умов договору в грудні 2024 та січні 2025 року надавав відповідачу послуги із миття автотранспорту.
Відповідач за послуги надані у грудні 2024 року розрахувався повністю, а за послуги, що були надані 19 січня 2025 року свої зобов`язання не виконав, виставлені рахунки не оплатив.
Заборгованість (основний борг) становить 18 240 грн. 00 коп. 
У своєму відзиві відповідач позов не визнає, заперечує факт надання позивачем послуг на вказану суму.
Зокрема, відповідач зазначає, що акти надання послуг № 151 від 19 січня 2025 року та №152 від 19 січня 2025 року не підписував.
Вказані акти наданих послуг не відповідають вимогам первинних документів згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не підтверджують реальність проведеної господарської операції.
Також відповідач вказує, що позивач зареєстрував податкові накладні, надавши таким чином відповідачу можливість скористатися податковим кредитом в сумі 3 040 грн. 00 коп., що на його думку підтверджує реальність господарської операції з надання послуг.
Однак, відповідач зауважує, що за грудень 2024 року до складу податкового кредиту товариства з обмеженою відповідальністю «ПТАХ НАФТА» було включено суму 2 425 грн. 33 коп. Зазначений податковий кредит сформований на підставі податкових накладних №207 від 17 грудня 2024 року на суму 5 312 грн. 00 коп.( у т.ч. ПДВ – 885 грн. 33 коп.) та № 198 від 05 грудня 2024 року на суму 9 240 грн. 00 коп. ( у т.ч. ПДВ – 1 540 грн. 00 коп.).
Іншого податкового кредиту від товариства з обмеженою відповідальністю «ІС ТРАНС ЮЄЙ» ні за грудень 2024 року, ні за січень 2025 року, товариство з обмеженою відповідальністю «ПТАХ НАФТА» не отримувало.
Реєстрація позивачем податкових накладних не підтверджує фактичного здійснення господарської операції та не створює обов`язку з оплати, у разі відсутності прийняття послуг.
Водночас, відповідач не включав суми за спірними накладними до податкового кредиту, що додатково спростовує доводи позивача.
У відповіді на відзив позивач вказував, що саме відповідач не виконав свого обов`язку та не завершив зі своєї сторони належне оформлення первинних бухгалтерських документів.
У зв`язку із цим, позивач просить суд звернути увагу на той факт, що документи, які були долучені до позовної заяви стосовно попередньо наданих послуг у грудні 2024 року, зокрема, акти наданих послуг № 5030 від 05 грудня 2024 року, та № 5036 від 17 грудня 2024 року теж не містять ні підпису уповноваженої особи відповідача, ні відбитку печатки замовника, оскільки відповідач до цього часу не повернув їх позивачу, належним чином оформлених. Проте, вказані обставини не завадили відповідачу оплатити раніше надані послуги без жодних зауважень, зокрема, 16 грудня 2025 року та 28 січня 2025 року.
Водночас, позивач в підтвердження надання 19 січня 2025 року послуг відповідачу долучив до відповіді на відзив витяг з журналу фіксування даних водіїв та транспортних засобів компаній, які заїжджають на територію підприємства з метою отримання послуг із миття транспорту після вивантаження попереднього вантажу та перед завантаженням новим.
При цьому позивач стверджує, що 19 січня 2025 року на територію товариства з обмеженою відповідальністю «ІС ТРАНС ЮЕЙ» заїхало два транспортні засоби, які належать товариству з обмеженою відповідальністю «Птах Нафта», а саме: 
1) автомобіль реєстраційний номер НОМЕР_1 / НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 (м.т. 067 2772 199); 
2) автомобіль реєстраційний номер НОМЕР_3 / НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_2 (м.т. 097 6438 292).
Водночас позивачем заявлено клопотання про витребування у відповідача інформації.
З цього приводу судом враховано, що відповідно до ч.1-4 ст.81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено:
1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів);
2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;
3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;
4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу;
5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.
У клопотанні про витребування судом групи однотипних документів як доказів додатково зазначаються ознаки, що дозволяють ідентифікувати відповідну групу документів.
У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.
Відповідно до ч.1 ст.91 ГПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
В даному клопотанні позивач просить суд витребувати у відповідача не документи (письмові докази) а інформацію, що не узгоджується з положеннями ст.81 ГПК України. 
Також судом було враховано, що відповідно до ст.90 ГПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи або у додатку до неї не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.
Учасник справи, якому поставлено питання іншим учасником справи, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті.
На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням.
Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніше як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - за п`ять днів до першого судового засідання.
Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання.
Якщо поставлене запитання пов`язане з наданням доказів, що підтверджують відповідні обставини, учасник справи разом із заявою свідка надає такі докази.
Учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання:
1) з підстав, визначених статтями 67, 68 цього Кодексу;
2) якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи;
3) якщо учасником справи поставлено більше десяти запитань.
За наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити про відмову іншого учасника та суд у строк для надання відповіді на запитання. Суд за клопотанням іншого учасника справи може визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь.
Проте, позивач не скористався своїм правом та не ставив в першій заяві по суті справи будь-яких запитань з приводу даного спору іншому учаснику (відповідачу) для отримання необхідної інформації.
Отже, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача.
У заперечені на відповідь на відзив відповідач зазначав, що раніше надані послуги по договору не є предметом розгляду по даній справі.
Реєстрація податкових накладних не підтверджує фактичного здійснення господарської операції та не створює обов`язку з їх оплати у разі відсутності прийняття послуг.
Відповідач не включав суми за спірними накладними до податкового кредиту через відсутність факту надання послуг, що додатково спростовує доводи позивача.
Журнал в`їзду транспортних засобів на територію товариства з обмеженою відповідальністю «ІС ТРАНС ЮЄЙ» за 2025 рік, не може доводити факт надання послуги, оскільки він ведеться самим позивачем (внутрішній документ). Водночас, сам по собі факт можливого перебування транспортного засобу на території позивача не підтверджує факту надання послуг з миття транспорту, їх обсягу, вартості та прийняття таких послуг відповідачем.
Вказаний журнал не містить підписів водіїв, підписів представників відповідача, фіксації факту миття автомобілів, а тому не може вважатися доказом, що підтверджує факт надання реальних послуг.
Розглянувши матеріали справи, а також дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного:
З матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ІС ТРАНС ЮЕЙ» (виконавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «ПТАХ НАФТА» (замовник) було укладено договір № 04м/12/2024 про надання послуг.
Згідно з п. 1.1. договору, в порядку та на умовах, визначних цим договором, виконавець зобов`язується за завданням замовника надавати за плату послуги по миттю автотранспорту замовника (надалі іменуються «послуги»), а замовник зобов`язується оплачувати надані послуги.
Виконавець зобов`язаний:
- забезпечувати якість наданих послуг відповідно до вимог, які узгоджені виконавцем із замовником та відповідно до вимог, яким такі послуги звичайно повинні відповідати, про що на вимогу замовника видає письмовий документ;
- при неможливості в передбачений цим договором строк надати послуги, негайно повідомити про це замовника (п. 2.1. договору).
Замовник зобов`язаний:
- приймати від виконавця результати надання послуг, якщо надані послуги відповідають умовам договору, і оплачувати їх в розмірах і в строк, передбачені цим договором;
- забезпечувати виконавця інформацією, необхідною для надання послуг (п. 2.3. договору).
Відповідно п. 3.1. договору, за надання передбачених договором послуг замовник здійснює оплату виконавцю відповідно до виставлених рахунків.
Оплата послуг здійснюється на умовах попередньої оплати, за один день до дати надання послуг або в день надання таких послуг ( п. 3.2. договору).
Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.
Водночас, ст.904 ЦК України передбачено, що за договором про безоплатне надання послуг замовник зобов`язаний відшкодувати виконавцеві усі фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Положення частини першої цієї статті застосовуються також у випадках, коли неможливість виконати договір про безоплатне надання послуг виникла з вини замовника або внаслідок непереборної сили.
Умовами договору сторони узгодили, що замовник здійснює оплату послуг відповідно до виставлених рахунків.
Тобто, вказаний договір є оплатним, а тому до спірних правовідносин застосовується ст.903 ЦК України. 
Як вже зазначалося вище, позивач стверджує, що 19 січня 2025 року надав відповідачу послуги по миттю 2 транспортних засобів на суму 18 240 грн. 00 коп.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем було складено рахунки на оплату: 
- №151 від 19 січня 2025 року на суму 9 120 грн. 00 коп. (за одну послугу);
- №152 від 19 січня 2025 року на суму 9 120 грн. 00 коп. (за одну послугу;
Водночас, позивачем було складено та підписано зі своєї сторони акти наданих послуг №151 від 19 січня 2025 року, №152 від 19 січня 2025 року.
Наведені вище акти та рахунки відповідачем не підписано (а.с.10,12).
Отже, слід дійти висновку, що ціну послуги з миття автомобіля в січні 2025 року між сторонами не було встановлено (узгоджено).
Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
2. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
3. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
4. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2024 року, зокрема, 05 грудня 2024 року, 17 грудня 2024 року на виконання умов договору позивачем було надано відповідачу аналогічні послуги з миття автомобілів.
При цьому, акти наданих послуг та рахунки, щодо прийняття робіт відповідачем також не було підписано.
Проте, надані відповідачу в грудні 2024 року послуги останнім було оплачено, що підтверджується платіжними інструкціями від 16 грудня 2025 року та 28 січня 2025 року.
Водночас, ціна в грудні 2024 року на аналогічні послуги становила 9 240 грн. 00 коп. (при наданні двох послуг - 05 грудня 2024 року) та 5 312 грн. 00 коп. при наданні однієї послуги - 17 грудня 2024 року. 
Отже, в грудні 2024 року вказані ціни між сторонами по договору були узгодженими а послуги оплаченими.
Також позивач стверджує, що 30 січня 2025 року відповідачу було направлено всі документи, зокрема, акти від 19 січня 2025 року та рахунки на оплату, що підтверджується експрес-накладною №20451093824512 та витягом із журналу вихідної кореспонденції.
З матеріалів справи (а.с.15) вбачається, що 03 лютого 2025 року відповідач отримав поштові відправлення від позивача. 
Відповідач дані обставини не визнає, зокрема, стосовно отримання актів та рахунків на оплату, проте, не зазначає та не надає доказів стосовно того, які саме документи ним було отримано від позивача 03 лютого 2025 року.
З журналу вихідної кореспонденції (а.с. 16) вбачається, що 30 січня 2025 року відповідачу було направлено рахунок на оплату №151 від 19 січня 2025 року, акт надання послуг №151 від 19 січня 2025 року, рахунок на оплату №152 від 19 січня 2025 року, акт надання послуг№152 від 19 січня 2025 року.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 19 січня 2025 року, позивач зареєстрував податкові накладні (а.с.11, 13) з приводу господарської операції по наданню послуг відповідачу по договору на суму 18 240 грн. 00 коп., надавши можливість таким чином відповідачу скористатися податковим кредитом на суму 3 040 грн. 00 коп.
Відповідно до п. 201.1. ст. 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису або удосконаленого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, уповноваженої платником особи відповідно до вимог Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Згідно п. 201.7. ст. 201 ПК України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на рахунок у банку/небанківському надавачу платіжних послуг як попередня оплата (аванс).
Відповідно до п.201.10. ст. 201 ПК України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Податкова накладна, складена та зареєстрована після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.
Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
З метою отримання податкової накладної, зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну в електронному вигляді. Такі податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних та отримана покупцем.
Матеріали справи не містять доказів, що підтверджують обставини того, що відповідач скористався податковим кредитом на підставі зареєстрованих позивачем податкових накладних.
08 січня 2026 року позивач звернувся до відповідача з претензією про сплату заборгованості, що підтверджується копією квитанції Укрпошти від 02 лютого 2026 року та описом вкладення до конверту (а.с.18).
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 19 січня 2025 року на території товариства з обмеженою відповідальністю «ІС ТРАНС ЮЕЙ» перебували два транспортні засоби, які за доводами позивача, та відповідними запису у журналі реєстрації належать товариству з обмеженою відповідальністю «Птах Нафта», а саме: 
1) автомобіль реєстраційний номер НОМЕР_1 / НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 (м.т. 067 2772 199); 
2) автомобіль реєстраційний номер НОМЕР_3 / НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_2 (м.т. 097 6438 292).
Суд погоджується з доводами відповідача, що сам по собі журнал в`їзду транспортних засобів на територію товариства з обмеженою відповідальністю «ІС ТРАНС ЮЄЙ» за 2025 рік, не може доводити факту надання послуги, оскільки він ведеться самим позивачем.
Проте, суд зазначає, що відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд вважає, що в спростування доводів позивача, відповідач не був позбавлений можливості надати суду нотаріально засвідчені заяви свідків, зокрема, водіїв транспортних засобів з приводу обставин, що мали місце 19 січня 2025 року на території позивача, докази, що підтверджують перебування транспортних засобів в цей час в іншому місці, тощо.
Також судом враховано, що після отримання 03 лютого 2025 року від позивача поштової кореспонденції, та після отримання від нього претензії, будь-яких обґрунтованих заперечень з приводу виконання сторонами своїх зобов`язань по договору відповідач не надавав.
Отже, суд вважає, що надані позивачем докази на підтвердження обставин того, що 19 січня 2025 року останнім, на виконання письмового договору від 04 грудня 2024 року укладеного між сторонами надавалися послуги відповідачу на території товариства з обмеженою відповідальністю «ІС ТРАНС ЮЕЙ» з мийки двох автомобілів а саме: автомобіля з реєстраційним номером НОМЕР_1 / НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля з реєстраційним номером НОМЕР_3 / НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_2 є більш вірогідними ніж докази, що надані відповідачем в спростування цих обставин.
Проте, всупереч ч. 1 ст. 74 ГПК України позивачем не доведено належними та допустимими доказами тієї обставини, що вартість двох аналогічних послуг по договору, в січні 2025 року на відміну від грудня 2024 року, становила 18 240 грн. 00 коп. а не 9 240 грн. 00 коп., як зазначено в оплаченому відповідачем рахунку та акті від 05 грудня 2024 року.
Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
На підставі п.3.2 договору строк оплати наданих послуг настав 19 січня 2025 року.
Безпідставне непідписання актів наданих послуг не є підставою для звільнення замовника послуг від їх оплати та відповідальності за порушення грошового зобов`язання. 
Проте, з урахуванням положень ст.ст. 525, 526, 632, 903 ЦК України та встановлених судом обставин, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню 9 240 грн. 00 боргу за надані в січні 2025 року дві послуги по договору, а в решті вимог про стягнення основного боргу слід відмовити, у зв`язку з недоведеністю позивачем узгодження між сторонами виставленої позивачем в рахунку на оплату ціни послуги. 
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). 
Згідно п.4.2. договору у разі затримки оплати (при відтермінуванні платежу) замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен календарний день прострочення терміну оплати.
Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 571 грн. 19 коп. – 3% річних, нарахованих з 20 січня 2025 року по 04 лютого 2026 року, 1 218 грн. 33 коп. – інфляційних втрат, нарахованих з 01 лютого 2025 року по 31 грудня 2025 року та 2 769 грн. 48 коп. пені, нарахованої за період з 20 січня 2025 року по 20 липня 2025 року на суму простроченого боргу.
Проте, оскільки заборгованість становить 9 240 грн.00 коп., а не 18 240 грн. 00 коп., то наданий суду розрахунок є помилковий. 
Здійснивши перерахунок інфляційних, річних та пені за допомогою калькулятора штрафних санкцій апаратного комплексу «Ліга Закон» та з урахуванням суми простроченого боргу, судом встановлено, що за вказаний позивачем період розмір 3% річних становить - 289 грн. 35 коп., пені - 1 402 грн. 96 коп., а інфляційних втрат - 617 грн. 18 коп.
Отже, з урахуванням вищенаведеного з відповідача також підлягає стягненню 289 грн. 35 коп. - 3 % річних, 617 грн. 18 коп. - інфляційних втрат та 1 402 грн. 96 коп. - пені, а в решті вимог слід відмовити.
За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню. 
Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України. 
На підставі викладеного, та керуючись ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд 
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково. 
2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ПТАХ НАФТА» вул. Смілянська, 2 оф. 7, м. Черкаси, Черкаської області, ідентифікаційний код 44833794 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ІС ТРАНС ЮЕЙ», вул. Івасюка, 2г, м. Городок, Львівської області, ідентифікаційний код 44139327 – 9 240  грн. 00 коп. - основного боргу, 617 грн. 18 коп. - інфляційних втрат, 1 402 грн. 96 коп. - пені, 289 грн. 35 коп. - 3% річних та 1348 грн. 50 коп. судового збору.
3. В решті вимог – в позові відмовити.
Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строк визначені ст. 241 ГПК України. 
Рішення суду може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV ГПК України. 

Повне рішення складено 25 травня 2026 року. 

Суддя А.В.Васянович