ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2026 року
м. Київ
Справа № 496/5533/22
Провадження № 61-8865ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Малюка Євгена Євгеновича на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 вересня 2024 року в складі судді Пендюри Л. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року в складі колегії Коновалової В. А., Лозко Ю. П., Карташова О. Ю.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Біляївська державна нотаріальна контора Одеської області, приватний нотаріус Біляївського районного нотаріального округу Гуменюк Андрій Миколайович, про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що він та його дружина ОСОБА_5 проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який він набув 12 липня 2007 року на підставі договору дарування. 
Враховуючи поганий стан здоров`я, недостатність пенсії та нездатність самостійно продовжувати обробляти в необхідному обсязі земельну ділянку, вони домовились з дочкою ОСОБА_2 , що вона доглядатиме їх та допомагатиме обробляти земельну ділянку, за що отримає належне йому домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Оскільки дочка не виконувала свої зобов`язання за домовленостями щодо надання допомоги та догляду за батьками, вони вирішили домовитись з іншою людиною, яка б їх доглядала та за це отримала належне йому домоволодіння.
Проте в 2022 році ОСОБА_1 дізнався, що будинок та земельну ділянку площею 0,1420 га за адресою: АДРЕСА_1 він, нібито, подарував дочці ОСОБА_2 . 
Посилався на те, що він не мав наміру укладати договір дарування, так як іншого житла у них з дружиною немає, а нерухоме майно повинно було перейти дочці після їхньої смерті та за умови догляду за ними. За досягнутими домовленостями вони мали укласти договір довічного утримання (з конкретним переліком обов`язків щодо їхнього утримання). Наразі вони продовжують проживати в спірному домоволодінні та доглядати за ним, сплачують комунальні послуги та самостійно обробляють земельну ділянку. 
31 серпня 2020 року ОСОБА_2 розділила земельну ділянку на дві: площею 0,0766 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0678 та площею 0,0654 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0679, із збереженням адреси: АДРЕСА_1 . 01 березня 2021 року земельну ділянку площею 0,0654 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0679 відповідачка переоформила на чоловіка її дочки - ОСОБА_3 . 
Просив:
- визнати недійсним договір дарування домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю. А., зареєстрований в реєстрі за № 1-2343;
- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;
- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0766 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0678, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0766 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0678, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;
- визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0766 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0678, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 ;
- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0654 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0679, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0654 га, з кадастровим номером 5121085400:02:001:0679, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ;
- визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0654 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0679, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
20 вересня 2024 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовано арешт, накладений ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 05 грудня 2022 року, з нерухомого майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами: літньою кухнею, погрібом, гаражем, цистерною та огородженням, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ; земельної ділянки площею 0,0766 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0678, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ; земельної ділянки площею 0,0654 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0679, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 . Скасовано заборону іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вищевказаного нерухомого майна. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
10 квітня 2025 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 вересня 2024 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що позивач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження тих обставин, що під час укладення оспорюваних договорів дарування від 11 грудня 2018 року він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та що існували обставини, які зумовлюють визнання їх (зокрема, договору дарування житлового будинку) недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріус попередньо ознайомив позивача з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем.
Позивач змінив наміри щодо відчуження майна вже після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
10 липня 2025 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Малюк Є. Є. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року, в якій просить їх скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду:
- від 24 червня 2020 року в справі № 405/2719/17, про те, що на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування;
- від 03 серпня 2022 року в справі № 363/4381/19, про те, що сам собою факт прочитання сторонами тексту договору дарування, роз`яснення їм нотаріусом суті укладеного договору не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про визнання такого договору недійсним;
- від 18 грудня 2020 року в справі № 541/2898/16, про те, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору;
- від 27 квітня 2016 року в справі № 6-372цс16, від 24 березня 2021 року в справі № 713/883/19, про те, що правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Вважає, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не допитали свідків.
Суди проігнорували поведінку сторін після укладення договору дарування: позивач продовжив проживати та користуватись будинком, а відповідачка не здійснювала ніяких заходів для користування чи розпорядження будинком, не вимагала від позивача покинути житло тощо, допомагала фінансово та по господарству позивачу, відтак останній справедливо та розумно вважав, що дійсно уклав договір довічного утримання, а не договір дарування.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
11 липня 2007 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Галайко О. Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 4321, ОСОБА_1 належав житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
11 грудня 2018 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2343, ОСОБА_1 передав безоплатно у власність своїй дочці ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та розташований на земельній ділянці площею 0,1420 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0027. 
11 грудня 2018 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2344, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1420 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0027, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
01 березня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Гуменюком А. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 233, ОСОБА_2 передала у власність (продала), а покупець ОСОБА_3 прийняв у власність (купив) належну продавцю земельну ділянку площею 0,0654 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 жовтня 2022 року № 313281298 та від 21 жовтня 2022 року № 313059015 ОСОБА_2 є власницею житлового будинку загальною площею 74,8 кв. м, житловою площею 32,6 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами: літньою кухнею, погрібом, гаражем, цистерною, огородженням, а також земельної ділянки площею 0,0766 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0678, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0654 га з кадастровим номером 5121085400:02:001:0679, що розташована за цією ж адресою.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначеної у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом, посилаючись на те, що, укладаючи оспорюваний договір дарування з дочкою, вважав, що укладає договір довічного утримання, відповідно до якого остання доглядатиме батьків та допомагатиме їм обробляти земельну ділянку, а відтак він помилився щодо правової природи договору.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (стаття 202 ЦК України).
Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2026 року в справі № 727/11505/23, від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц зробив висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказав, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.
Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив (див. постанови Верховного Суду від 15 квітня 2026 рокув справі № 367/8066/21, від 05 листопада 2025 рокув справі № 638/9300/19).
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
У постанові Верховний Суд України від 27 квітня 2016 року в справі № 6-372цс16, постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року в справі № 713/883/19 (на які, зокрема, посилався заявник в касаційній скарзі), від 09 лютого 2026 року в справі № 932/8373/21 вказано, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, зокрема пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. 
Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі собою - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим, та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що порушувало б гарантії, проголошені у статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 947/32485/20, від 15 листопада 2023 року в справі № 308/8309/22, від 15 квітня 2026 року в справі № 367/8066/21 та ін.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 не довів належними, достовірними та допустимими доказами наявність в його діях помилки під час укладення оспорюваного договору дарування. Позивачем не спростовано його волевиявлення на укладення саме договору дарування, з огляду на чіткість викладених умов договору, зокрема, у договорі дарування житлового будинку від 11 грудня 2018 року, сторони підтвердили, що: укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому (пункт 6); сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору (пункт 7); сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (пункт 8); сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються дарування житлового будинку, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення (пункт 8) (т. 1, а. с. 24). 
Згідно з пунктом 9 договору дарування земельної ділянки від 11 грудня 2018 року дарувальник та обдаровувана підтвердили, що: у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, своїх права та обов`язки за договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман, чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; догові укладається на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору (т. 1, а. с. 180).
Позивач не обґрунтував, які саме положення договору дарування є такими, що призвели до неправильного розуміння ним правової природи договору.
Жодна з умов укладеного договору дарування не передбачала наявність в обдаровуваного будь-якого обов`язку перед дарувальником, а згідно з пунктом 16 договору дарування житлового будинку від 11 грудня 2018 року дарувальник засвідчив, що йому роз`яснено умови статті 717-722, 727 ЦК України (т. 1, а. с. 176).
У поясненнях державного нотаріуса Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю., яким посвідчено договір дарування, зазначено, що договір підписано сторонами в її присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність також, належність ОСОБА_1 житлового будинку перевірено. Перед посвідченням договорів дарування сторонам роз`яснювалось про можливі варіанти переходу права власності на майно, зокрема шляхом укладення договору довічного утримання, спадкового договору, та роз`яснювалися правові наслідки договору дарування. Позивач наполягав на укладенні саме договору дарування.
Суди встановили, що на момент укладення договорів дарування позивач був у віці 67 років, хронічних захворювань не мав, доказів того, що його фізичний та психічний стани не дозволяли об`єктивно оцінювати наслідки вчиненого правочину, не надав.
Посилання позивача на проживання у житловому будинку після укладення договору дарування та відповідно сплата ним комунальних послуг не є безумовною підставою для висновку, що укладаючи оспорюваний договір дарування, він помилився щодо природи правочину. Крім того, суду апеляційної інстанції позивач підтвердив, що після укладення договору дарування ОСОБА_2 проживала в спірному будинку.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Посилання позивача на те, що суди проігнорували поведінку сторін після укладення договору дарування, що свідчить про укладення договору довічного утримання, а саме, що відповідачка допомогла йому фінансового та по господарству, не спростовуються висновків судів, оскільки договір дарування укладено між батьком та дочкою, яка в силу вимог Сімейного кодексу України зобов`язана утримувати батьків.
Суди обґрунтовано врахували, що договір дарування укладений в 2018 році, проте з вимогами про недійсність договорів дарування як таких, що укладені під впливом помилки, ОСОБА_1 звернувся лише в листопаді 2022 року через конфлікт позивача з дочкою.
Аналіз встановлених у справі обставин свідчить про правильність висновків судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування домоволодіння він помилялася стосовно правової природи укладеного ним правочину та що існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення, що, зокрема, підтверджується змістом договорів дарування.
Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому через погіршення відносин з відповідачкою, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.
У справі підтверджено, що на момент укладення договору дарування не існували заявлені позивачем підстави недійсності правочину; всі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину виникли після моменту укладення договору, що відповідно до сталої практики Верхового Суду виключає підстави для задоволення позову згідно з вимогами статті 229 ЦК України.
Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції задовольнив клопотання про виклик свідків в ухвалі про відкриття провадження від 30 жовтня 2023 року, проте всупереч вимогам статті 76 ЦПК України не допитав свідків, обґрунтовано відхилені апеляційним судом, з огляду на те, що свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 викликалися до суду, про дату та час повідомлялися належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, проте в судове засідання не з`явилися.
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суд не врахував висновків Верховного Суду в постановах від 24 червня 2020 року в справі № 405/2719/17, від 03 серпня 2022 року в справі № 363/4381/19, від 18 грудня 2020 року в справі № 541/2898/16, є безпідставними з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Не можна вважати, що обставини справ, на які посилається заявник у касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішеннями судів і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Малюка Євгена Євгеновича залишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська