Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 травня 2026 р. Справа № 520/33188/25
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168 від 28.02.2022 в розмірі 100 000 гривень на місяць пропорційно дням безпосередньої участі в бойових діях;
- зобов`язати відповідачів: Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_2 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 97850 (дев`яносто сім тисяч вісімсот п`ятдесят тисяч) гривень пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях за період з 21 вересня 2024 року по 20 жовтня 2024 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач, що Військовою частиною НОМЕР_1 протиправно відмовлено йому в нарахуванні та виплаті додаткової винагороди пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях за період з 21 вересня 2024 року по 20 жовтня 2024 року. Позивач уважає свої права порушеними, тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Ухвалою від 12.01.2026 відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів. Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 : відомості та відповідні докази щодо нарахування та виплати позивачу спірної додаткової винагороди за період з 21 вересня 2024 року по 20 жовтня 2024 року, письмові пояснення щодо наявності підстав для нездійснення виплати відповідної додаткової винагороди; грошовий атестат позивача та відомості й відповідні докази щодо ознайомлення позивача з грошовим атестатом. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 подати до суду витребувані документи протягом п`ятнадцяти календарних днів із дня отримання копії даної ухвали.
Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження доставлена представнику позивача та відповідачу до їх електронних кабінетів через систему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку до електронного кабінету ЄСІТС.
Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 , подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого виклав свої заперечення проти позову, зазначивши, що пунктом 20 Інструкції, затвердженої Наказом ГУР МО України №57 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), прямо передбачено, що додаткова винагорода не виплачується військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні начальника ГУР МО України або керівників підпорядкованих органів понад один місяць. Зазначена норма має імперативний характер, не містить застережень, винятків або можливостей альтернативного застосування та є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, в тому числі підпорядкованих військових частин, якою є Військова частина НОМЕР_1 . Відповідач зазначив, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.03.2024 № 64 ДСК позивач справи та посаду здав та вважався таким, що перебуває у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_2 , у зв`язку з чим були відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди за спірний період з 21.09.2024 по 20.10.2024. 
Позивач подав до суду додаткові письмові пояснення, згідно яких підтримав свої позовні вимоги. 
Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 , подав до суду відповідь на письмові пояснення, згідно яких заперечив проти доводів позивача. 
Ухвалою від 10.03.2026 залучено в якості співвідповідача Військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) до участі у розгляді адміністративної справи. Запропонувати відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання копії ухвали подати до суду відзив на адміністративний позов. Прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Витребувано у Військової частини НОМЕР_2 : відомості та відповідні докази щодо безпосередньої участі позивача в бойових діях у період з 21 вересня 2024 року по 20 жовтня 2024 року; відомості щодо виплати позивачу спірної додаткової винагороди у встановлений законодавством строк або письмові пояснення щодо наявності підстав для нездійснення виплати такої винагороди. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 подати до суду витребувані документи протягом п`ятнадцяти календарних днів із дня отримання копії даної ухвали.
Відповідач, Військова частина НОМЕР_2 , 30.03.2026 подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого виклав свої заперечення проти позову, зазначивши про відсутність підстав для виплати спірної додаткової винагороди за період з 21.09.2024 по 20.10.2024, оскільки відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.03.2024 № 64 ДСК позивач справи та посаду здав та вважається таким, що перебуває в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_2 . При цьому, відповідно до пункту 20 Інструкції № 57, у редакції від 18.09.2024, установлено, що виплата винагород не здійснюється військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні начальника ГУР Міноборони або керівників підпорядкованих йому закладів, установ, командирів військових частин понад один місяць - за період перебування понад один місяць (крім виплати додаткової винагороди згідно з пунктом 6 цієї Інструкції). Просить відмовити в задоволенні позову. 
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.
Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами.
З витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.03.2024 № 64ДСК вбачається, що молодший сержант ОСОБА_1 (позивач), співробітник військової частини НОМЕР_1 , звільнений з займаної посади та зарахований наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 29.02.2024 №24РСдск/7Д у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 , вважався таким, що 01.03.2024 справи та посаду співробітника Військової частини НОМЕР_1 здав та перебуває у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_2 без виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 126).
З матеріалів справи та пояснень відповідача, Військової частини НОМЕР_1 судом установлено, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.04.2024 № 120ДСК позивач був відряджений до Військової частини НОМЕР_4 в службове відрядження на підставі рішення командира Військової частини НОМЕР_2 . 
У матеріалах справи містяться довідки від 25.02.2025 № 179 та від 16.10.2025 № 1049, видані Військовою частиною НОМЕР_4 , в яких зазначено, що позивач, зокрема, в період з 21.09.2024 по 20.10.2024 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи на території Торецької міської територіальної громади Бахмутського району Донецької області. 
Позивач звернувся до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 з рапортом від 13.10.2025 щодо нарахування та виплати йому додаткової винагороди в розмірі 100 000,00 грн щомісячно за період безпосередньої участі в бойових діях на підставі відповідної довідки. 
Листом від 21.11.2025 Військова частина НОМЕР_1 повідомило позивача про відсутність підстав для виплати йому додаткової винагороди в розмірі 100 000,00 грн за період з 21.09.2024, у зв`язку з перебуванням в розпорядженні командира іншої військової частини понад один місяць. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі за текстом - Закон №2232-XII).
Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Фінансове забезпечення заходів, пов`язаних з організацією військової служби і виконанням військового обов`язку, відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону №2232-XII здійснюється за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України. Додаткове фінансування цих заходів може відбуватися за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей регулює Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон №2011-XII).
Абзацом 1 ст. 9 Закону №2011-XII Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі за текстом - Постанова № 168, у редакції, чиннім на момент виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 1-1 вказаної Постанови, установлено, що військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. У разі виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території противника військовослужбовцям додатково виплачується одноразова винагорода в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання таких завдань.
Згідно з п. 1-2 Постанови №168 виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Отже, виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до статті 9-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» наказом Головного управління розвідки Міністерства оборони України 30 вересня 2023 року №57 затверджено Інструкцію про особливості виплати винагород військовослужбовцям Головного управління розвідки Міністерства оборони України на період дії воєнного стану (далі за текстом - Інструкція № 57, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - від 18.09.2024).
Пунктом 2 Інструкції № 57 установлено категорії військовослужбовців, яким виплачується додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень виплачується військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України (далі - тимчасово окупована територія), на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора (із розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях і заходах).
Приписами пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі за текстом - Положення № 1153/2008), передбачено випадки, за яких допускається зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання, а саме: 
1) розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців;
2) якщо посада, на яку призначено військовослужбовця, належить до номенклатури призначення нижчої посадової особи і не є вакантною, а також до номенклатури призначення командира військової частини НОМЕР_2 ;
3) пониження у посаді в порядку виконання накладеного дисциплінарного стягнення або призначення на нижчу посаду на підставі висновку атестування, якщо неможливо відразу призначити військовослужбовця на нижчу посаду;
4) повернення депутатів, які є військовослужбовцями, після закінчення строку їх депутатських повноважень;
5) повернення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних закладів освіти;
6) повернення військовослужбовців, які були направлені за кордон для проходження військової служби або навчання, - у разі неможливості призначення на посаду;
7) закінчення строку перебування військовослужбовців на посадах науково-педагогічних і наукових працівників вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, науково-дослідних установ, керівників закладів культури, які належать до базової мережі закладів культури загальнодержавного рівня, та необрання їх на зазначені посади за результатами нового конкурсу;
8) скасування допуску до державної таємниці - до вирішення питання дальшого проходження військової служби;
9) відрахування ад`юнкта очної (денної) форми здобуття освіти з підготовки у вищому військовому навчальному закладі, слухача або докторанта очної (денної) форми здобуття освіти з навчання (підготовки) у вищому навчальному закладі (науковій установі у системі Міністерства оборони України);
10) визнання військовослужбовця військово-лікарською комісією непридатним за станом здоров`я до військової служби або тимчасово непридатним за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців - до звільнення з військової служби;
11) якщо в особливий період випускники вищих військових навчальних закладів або військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти після завершення навчання не можуть бути безпосередньо призначені на посади;
11-1) офіцери запасу, призвані на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, - до призначення на посади;
11-2) припинення повноважень Міністра оборони України, на посаду патронатної служби якого був призначений військовослужбовець, - у разі неможливості призначення на посаду;
11-3) перебування з близькими особами у прямому підпорядкуванні, якщо протягом місяця з моменту виникнення таких обставин неможливо призначити на посаду, що виключає пряме підпорядкування;
12) навчання військовослужбовців за денною формою у вищому навчальному закладі іншого військового формування - до закінчення навчання;
12-1) відсторонення військовослужбовця від посади під час досудового розслідування або судового провадження - до закінчення строку застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження або до його скасування в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України;
13) якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні, до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання;
14) якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі;
15) якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з пораненням (травмою, контузією, каліцтвом) або хворобою, отриманими в особливий період, - до їх повернення;
16) перебування військовослужбовця у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також у відпустці, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку - до закінчення відпустки для догляду за дитиною;
17) захоплення військовослужбовців в полон або заручниками, їх інтернування в нейтральні держави - до їх повернення або до визнання їх в установленому законодавством порядку безвісно відсутніми чи оголошення померлими;
18) безвісної відсутності військовослужбовців - до їх повернення або до визнання їх в установленому законодавством порядку безвісно відсутніми чи оголошення померлими;
19) зникнення військовослужбовців безвісти за особливих обставин - до їх повернення або до визнання їх в установленому законодавством порядку безвісно відсутніми чи оголошення померлими.
Як установлено судом із матеріалів справи, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Із витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.03.2024 № 64ДСК вбачається, що молодший сержант ОСОБА_1 (позивач), співробітник військової частини НОМЕР_1 , звільнений з займаної посади та зарахований наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 29.02.2024 №24РСдск/7Д у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 , вважався таким, що 01.03.2024 справи та посаду співробітника Військової частини НОМЕР_1 здав та перебуває у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_2 без виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 126).
Також, із матеріалів справи та пояснень відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , судом установлено, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.04.2024 № 120ДСК позивач був відряджений до Військової частини НОМЕР_4 в службове відрядження на підставі рішення командира Військової частини НОМЕР_2 . 
Тобто, матеріали справи містять відомості про перебування позивача в розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_2 , починаючи з 01.03.2024, та у відрядженні у Військовій частині НОМЕР_4 на підставі відповідного наказу від 21.04.2024.
При цьому, в матеріалах справи міститься довідка Військової частини НОМЕР_4 від 25.02.2025 № 179, з якої вбачається, зокрема, що позивач у період з 21.09.2024 по 20.10.2024 брав участь у бойових діях відповідно до абзацу 8 пункту 2 Інструкції про особливості виплат додаткової винагороди військовослужбовцям Головного управління розвідки Міністерства оборони України на період воєнного стану, затвердженої наказом начальника ГУР МО України від 30.09.2023 № 57, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.10.2023 №1731/40787, у районах ведення воєнних (бойових) дій на території Торецької міської територіальної громади Бахмутського району Донецької області (а.с. 8).
Участь позивача в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи, в тому числі, на території Торецької міської територіальної громади Бахмутського району Донецької області в період з 21.09.2024 по 20.10.2024, підтверджується також наявною в матеріалах справи довідкою від 16.10.2025 № 1049 (а.с. 9).
Відповідно до абзацу 8 пункту 2 Інструкції № 57 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень виплачується військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора або на території держави-агресора (із розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях і заходах), які ведуть розвідку із застосуванням безпілотних літальних апаратів у районах ведення воєнних (бойових) дій, на тимчасово окупованих територіях, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора або в районах дислокації (перебування) сил і засобів противника.
Тобто, є підтвердженим факт безпосередньої участі позивача в бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення в спірний період з 21.09.2024 по 20.10.2024, що, у відповідності до положень постанови КМУ № 168, дає право позивачу на отримання за вказаний період додаткової винагороди в розмірі 100 000,00 грн пропорційно дням участі в бойових діях. 
Судом установлено, що в спірний період позивач, перебуваючи в складі Військової частини НОМЕР_1 , перебував у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_2 .
Оцінюючи підстави для відмови у виплаті позивачу додаткової винагороди, суд зазначає таке.
Незважаючи на те, що позивач у спірний період перебував у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_2 , зазначена обставина не може автоматично виключати його право на отримання додаткової винагороди, якщо в спірний період він брав безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення.
Судом установлено, що позивач був направлений у службове відрядження до Військової частини НОМЕР_4 , де у спірний період (з 21.09.2024 по 20.10.2024) він безпосередньо виконував завдання в районах ведення бойових дій, що підтверджується відповідними довідками уповноваженого військового підрозділу. 
Тобто, ключовим у даному спорі є не формальний статус перебування позивача у розпорядженні командира іншої військової частини, а фактичний характер виконуваних завдань. 
Постанова Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 чітко встановлює, що право на додаткову винагороду у розмірі 100 000,00 грн виникає у разі безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях або заходах із забезпечення оборони держави у відповідних районах. Жодної норми, яка б пов`язувала це право виключно з місцем штатного обліку чи перебуванням у розпорядженні, зазначена постанова не містить. 
Більше того, суд зазначає, що Інструкція № 57, на яку посилаються відповідачі, не може тлумачитися або застосовуватися таким чином, щоб звужувати обсяг прав, визначених актом вищої юридичної сили — постановою Кабінету Міністрів України. Норма про невиплату винагороди військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні понад один місяць, має застосовуватися з урахуванням мети правового регулювання — стимулювання та винагорода за реальну участь у бойових діях, а не формального кадрового статусу. 
У даному випадку встановлено, що позивач виконував бойові завдання, перебував у районі ведення воєнних (бойових) дій та залучався до заходів оборони держави в спірний період. Отже, позивач відповідає основній умові для отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168. 
Окрім того, суд враховує, що Інструкція № 57 у наступній редакції від 03.03.2025 (чинна також на момент розгляду справи) вже не містить положення, яке встановлювало б невиплату додаткової винагороди у зв`язку з перебуванням військовослужбовця у розпорядженні понад один місяць. 
Таким чином, законодавець свідомо відмовився від цієї умови як від критерію, що обмежує право військовослужбовців на додаткову винагороду. Фактично це означає перегляд попереднього підходу, за якого формальний статус перебування у розпорядженні міг автоматично використовуватися як підстава для позбавлення або обмеження виплат військовослужбовцям. 
Такий підхід узгоджується і з конституційним принципом, відповідно до якого органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти у спосіб, що не допускає свавільного або непропорційного обмеження прав особи. 
Отже, виключення зазначеної умови з Інструкції № 57 підтверджує, що її попередня наявність свідчила про необґрунтовані обмеження прав військовослужбовців та про пріоритет фактичної участі у бойових діях як належної підстави для отримання додаткової винагороди.
З урахуванням встановлених обставин та досліджених доказів суд дійшов висновку, що позивач у спірний період фактично брав безпосередню участь у бойових діях у районах їх ведення, що підтверджено належними документами, з огляду на це суд вважає доведеними підстави для нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди за спірний період.
Отже, з метою ефективного та належного захисту прав позивача в спірних правовідносинах суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168 від 28.02.2022, в розмірі 100 000,00 гривень на місяць пропорційно дням безпосередньої участі в бойових діях за період з 21.09.2024 по 20.10.2024 та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ № 168 від 28.02.2022, в розмірі 100 000,00 пропорційно дням безпосередньої участі в бойових діях за період з 21.09.2024 по 20.10.2024.
При цьому суд відмовляє в задоволенні вимог про визначення конкретної суми додаткової винагороди, що підлягає виплаті, оскільки встановлення конкретного розміру грошового забезпечення виходить за межі судового захисту у цій категорії спорів та належить до компетенції органу, уповноваженого на нарахування і виплату грошового забезпечення. 
Отже, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення в цій частині. 
Щодо питання пропуску позивачем строку звернення до суду, суд зазначає таке.
Ухвалою від 29.12.2025 позовну заяву позивача було залишено без руху та надано позивачу термін - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом з доказами поважності причин його пропуску.
Представник позивача 06.01.2026 подав через систему "Електронний суд" до Харківського окружного адміністративного суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, зазначивши, що моментом, коли позивачу стало відомо про порушене право на отримання всіх належних виплат, є дата отримання письмової відповіді від Військової частини НОМЕР_1 від 21.11.2025, наданої на запит представника позивача. За доводами представника позивача, протягом усього спірного періоду та подальшої служби відповідач не надавав позивачу розрахункових листів чи деталізованих довідок про грошове забезпечення, які містили б чітку інформацію про відмову в нарахуванні винагороди саме за конкретні дні безпосередньої участі у бойових діях. Просить поновити строк звернення до суду.
Зважаючи на доводи представника позивача, ухвалою суду від 12.01.2026 було відкрито провадження у справі та зазначено, що питання щодо поновлення строку звернення до суду буде вирішено судом у межах розгляду справи. Також, судом було витребувано у Військової частини НОМЕР_1 , зокрема, грошовий атестат позивача та відомості й відповідні докази щодо ознайомлення позивача з грошовим атестатом. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 подати до суду витребувані документи протягом п`ятнадцяти календарних днів із дня отримання копії даної ухвали.
У встановлений судом строк та на момент ухвалення судом рішення в даній справі відповідачем витребуваних судом доказів до суду не подано, даних щодо ознайомлення позивача з грошовим атестатом матеріали справи не містять.
Отже, судом не встановлено обставин щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється. 
Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_6 ), Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ № 168 від 28.02.2022 в розмірі 100 000,00 гривень на місяць пропорційно дням безпосередньої участі в бойових діях за період з 21.09.2024 по 20.10.2024.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ №168 від 28.02.2022, в розмірі 100 000,00 пропорційно дням безпосередньої участі в бойових діях за період з 21.09.2024 по 20.10.2024.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН