Справа № 725/7760/24 
Провадження № 2/727/558/26

РІШЕННЯ
 ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:
Головуючого - судді: Одовічен Я.В.
За участю секретаря:Зінич О.М.
представника позивача: ОСОБА_1 
представника відповідача: Венерської Г.М.
представника відповідача: Якобишеної Т.Д., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики.
Посилалася на те, що ОСОБА_3 є її сином. У 2015 році син уклав шлюб із відповідачем ОСОБА_4 . 
Її син працював та приносив кошти у спільний побут. Позивач, працюючи за кордоном, намагалась йому допомогти. Через деякий час подружжя вирішило придбати квартиру, однак їм для цього не вистачало коштів. Тому ОСОБА_3 звернувся до неї по допомогу. Вони разом із ним уклали усний договір позики, який оформили розпискою від 19.07.2018 року. Відповідно до вказаного договору позивач позичила ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 30000 євро для купівлі нерухомого майна. 
Після цього відповідач ОСОБА_3 знову звернувся до неї за допомогою, оскільки їм було потрібно зробити ремонт у квартирі. У зв`язку з цим, у період з 2020 року по 2021 рік, вона неодноразово надсилала йому кошти, які він використовував разом із дружиною ОСОБА_4 на ремонт та придбання відповідної техніки. 20.08.2022 року ОСОБА_3 написав їй розписку на підтвердження факту одержання в борг від неї коштів. 
В обох розписках зазначено, що ОСОБА_3 зобов`язується повернути їй всі суми грошових коштів у строк 30 днів із дня пред`явлення нею вимоги. 
Згодом через вимушені обставини, їй були потрібні кошти, а тому вона звернулася до сина із проханням повернути борг, надіславши йому вимогу від 19.12.2023 року, в якій повідомила, що кошти необхідно повернути протягом 30 днів в сумі 40000 євро, в іншому випадку вона вимушена буде звернутися до суду. 
Проте, ОСОБА_3 повідомив, що наразі у нього немає коштів для погашення заборгованості. Також останній пояснив, що усі кошти, що він отримав від неї використав разом із дружиною на потреби сім`ї.
30.10.2023 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано.
Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_3 використав позичені у неї кошти для потреб сім`ї, вважає, що колишнє подружжя має спільно повертати їй кошти.
Просила стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 19.07.2018 року та від 20.08.2022 року у сумі 40000 євро. 
Ухвалою суду від 11.10.2024 року по справі було відкрито провадження та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження.
29.10.2024 року судом від позивача було витребувано оригінали боргових розписок від 15.07.2018 року та від 20.08.2022 року.
Представником відповідача ОСОБА_4 було подано відзив на позов. У відзиві представник позовні вимоги не визнала. Зазначила, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30.10.2023 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано. Позивач ОСОБА_2 є матір`ю її колишнього чоловіка ОСОБА_3 . 
ОСОБА_4 заперечує ту обставину, що під час перебування в шлюбі із ОСОБА_3 отримувала в позику кошти у його матері, жодне майно за позичені кошти подружжя не купувало. 
Про існування розписок від 15.07.2018 року та від 20.08.2022 року відповідачці стало відомо лише з позовної заяви. Вважає, що насправді жодних боргових розписок не було і позов є штучним. Жодного договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в інтересах сім`я не укладалося. Коштів в сумі 30000 євро в 2018 році та в сумі 10000 євро в 2022 році ОСОБА_3 додому не приносив. Згоди на укладення договорів позики вона не надавала, потреби у позиці коштів в інтересах сім`ї не було. 
Вказувала на те, що розписками від 15.07.2018 року та від 20.08.2022 року не передбачалось зобов`язання солідарного характеру. Договори позики не містять усіх істотних умов, зокрема: відсотків за користування кредитом, місця та способу повернення позики, умов про дострокове повернення позики та порядок її повернення. Обов`язку поручителя за чоловіка вона на себе не брала. 
15.07.2018 року вони з відповідачем відвозили її молодшого брата ОСОБА_5 до вокзалу в м.Чернівці на потяг Чернівці-Одеса, який прямував до м.Одеса, де планувалися змагання з айкідо. Цілий день вони провели разом із колишнім чоловіком, із своєю матір`ю останній не зустрічався.
20.08.2022 року відповідач приїхав з Києва та, не заїжджаючи додому, виїхав у Грецію. Вона привезла йому в с.Тарашани змінний одяг, їжу та зі своєї картки заправила автобус, на якому ОСОБА_3 здійснював перевезення.
Також, представник посилалась на те, що позивач дійсно пересилала кошти на ім`я свого сина, проте ці кошти мали інше призначення. Зокрема, вони за ці кошти мали сплачувати від її імені пайові внески за квартиру в АДРЕСА_1 , площею 64,19 кв.м. в ЖБК «Сіті оф Хілс» по договору №35/1 П від 09.08.2021 року, яку в подальшому, після здачі будинку в експлуатацію, позивач мала намір оформити на своє ім`я. Так, відповідно до порядку розрахунків станом на 29.08.2023 року ОСОБА_2 внесено 1247400 гривень, що еквівалентно 44455 доларів США. 
Зазначила, що в подружжя не було необхідності отримувати в борг кошти, оскільки вона з 2015 року є керівником ТОВ «С-К-А-Й», яке займається технічним обслуговуванням та ремонтом автотранспортних засобів, міжнародними перевезеннями. Відповідач постійно отримувала доходи, що підтверджується відповідними виписками про рух коштів.
Вважає, що позивач не довела, що позика була одержана та використана ОСОБА_3 в інтересах сім`ї. Окрім того, договори позики від 15.07.2018 року та від 20.08.2022 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стосувалися цінного майна та потребували письмової згоди ОСОБА_4 на таке укладення. Проте, доказів надання нею такої згоди позивач не надала, а отже відсутні підстави для покладення солідарного обов`язку на відповідача ОСОБА_4 .
Також відповідач вказувала на те, що у неї є сумнів у справжності боргових розписок, посилаючись на їх фіктивність, у зв`язку з чим вона планує звернутися з заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів.
Просила у задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути на її користь понесені судові витрати. 

26.12.2024 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено її до судового розгляду. 
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та підтвердив викладені в позові обставини. Просив позов задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні позов визнала. 
Представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Зазначила, що висновком комплексної судово-технічної експертизи документів було встановлено, що боргові розписки складено не в дату, зазначену в них, а значно пізніше, що вказує на їх фіктивність. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши покази учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у справі, суд приходить до наступних висновків.
Так, судом було досліджено оригінал розписки, складеної 15.07.2018 року. Відповідно до вказаної розписки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав у борг за договором позики від ОСОБА_2 грошові кошти для купівлі нерухомого майна в сумі 30000 євро. Кошти зобов`язався повернути протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги ОСОБА_2 (а.с.144 Том 1 (копія)). 
Розписка написана ОСОБА_3 власноручно. В кінці розписки наявна дата: 15.07.2018 року, зазначено прізвище та ініціали: ОСОБА_3 та підпис.
Також, судом було досліджено оригінал розписки, складеної 20.08.2022 року. Відповідно до вказаної розписки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав у борг за договором позики від ОСОБА_2 грошові кошти для ремонту квартири АДРЕСА_2 та придбання техніки в сумі 10000 євро. Грошові кошти отримав у період з 2020 року по 2021 рік та зобов`язався повернути протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги ОСОБА_2 (а.с.145 Том 1 (копія)). 
Розписка написана ОСОБА_3 власноручно. В кінці розписки наявна дата: 20.08.2022 року, зазначено прізвище та ініціали: ОСОБА_3 та підпис.
Даючи оцінку вказаним документам, суд виходить із наступного:
Так, статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. 
Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін, незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.
Окрім того, суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 03 серпня 2021 року у справі № 754/8132/19 (провадження № 51-2772км21), відповідно до якої підпис хоча і є реквізитом певних документів, але законодавчо не передбачено чітких вимог до виконання особистого підпису. Власноручний підпис особи може відображати як прізвище, ім`я, по батькові особи у вигляді букв, так і бути у вигляді умовних письмових знаків, спеціально вироблених штрихів, які в ніякій мірі не відтворюють ані прізвища такої особи, ані її ім`я та по батькові. Проте, у будь-якому випадку такий підпис має безпосередньо наноситись особою на документ, визначати особистість його виконавця та підтверджувати викладену інформацію.
Як вбачається з досліджених матеріалів справи, письмова форма договорів позики сторонами дотримана не була.
На підтвердження факту укладення договорів позики позивачем було надано суду оригінали розписок, які наявні у матеріалах справи.
Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитись письмовими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.
Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердила факт одержання коштів відповідачем у борг від позивача.
З огляду на зазначене, дослідивши спірні боргові розписки, оцінивши їх зміст, установивши, що оригінали розписок знаходиться у позивача, а доказів неправомірного володіння ним розписками відповідач суду не надав, суд дійшов висновку про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існують правовідносини, що виникли з договорів позики.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
З урахуванням конкретних обставин спору, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що наявність оригіналів боргових розписок у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане.
Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок у зобов`язанні належним чином.
Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як було встановлено судом, боржник зобов`язався повернути позику протягом тридцяти днів з моменту пред`явлення вимоги позикодавцем. 
19.12.2023 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача ОСОБА_3 з вимогами про повернення коштів. Проте, після спливу терміну повернення позики, ОСОБА_3 кошти не повернув.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу у розмірі 40000 Євро, заявлені до відповідача ОСОБА_3 обгрунтовані та підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення боргу за розписками від 15.07.2018 року та від від 20.08.2022 року солідарно з ОСОБА_4 , виходячи з положень ст.60 СК України, з тих підстав, що борг за договорами позики є спільним боргом подружжя, а тому підлягає стягненню з обох відповідачів, суд зазначає наступне.
Так, як було встановлено судом, 18.06.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уло укладено шлюб, актовий запис №102. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30.10.2023 року шлюб між ними було розірвано (а.с.8).
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України вказує на те, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Лише поєднання вказаних умов дає підстави кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Тобто, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Як було встановлено судом, предметом договорів позики від 15.07.2018 року та від 20.08.2022 року, оформлених розписками, були кошти у розмірі 40000 євро, тобто даний правочин виходить за межі дрібно-побутового, а отже на його укладення необхідно було отримати письмову згоду другого з подружжя. 
Проте, доказів надання письмової згоди ОСОБА_4 на укладення правочинів суду надано не було, а також у них відсутні відомості (підпис), що підтверджують факт ознайомлення та надання згоди другим із подружжя ОСОБА_4 на укладення договору позики.
Із змісту досліджених судом боргових розписок вбачається, що метою використання позичених коштів є придбання нерухомого майна, а також ремонт квартири АДРЕСА_2 та придбання побутової техніки.
Відповідач ОСОБА_4 та її представник у судовому засіданні заперечували факт використання позичених коштів в інтересах сім`ї.
Спірні правовідносин стосуються виконання зобов`язань за договорами позики, укладеними між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Посилаючись на те, що борг за указаними договорами позики є спільним боргом подружжя, позивачка заявила вимогу про солідарне стягнення заборгованості за договорами позики з відповідачів, як колишнього подружжя, в порядку частини четвертої статті 65 СК України.
У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.
Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 Кодексу).
Перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, у солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц, від 02 листопада 2022 року у справі №754/6033/18, від 28 червня 2023 року у справі № 712/13196/21, від 27 березня 2024 року у справі № 359/950/16-ц.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
За таких обставин суд повинен дослідити чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.
На підтвердження своїх доводів, відповідачем було надано суду витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19.11.2024 року, з якого вбачається, що 26.11.2015 року було засновано ТОВ «С-К-А-Й». Його засновником, власником та керівником є ОСОБА_6 (а.с.72-73). Товариство займається: технічним обслуговуванням та ремонтом автотранспортних засобів: пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення; вантажний автомобільний транспорт; допоміжне обслуговування наземного транспорту; надання в оренду й експлуатація власного чи орендованого нерухомого майна.
Також, судом було досліджено виписки про рух коштів по рахунку ОСОБА_4 : № НОМЕР_1 : за період з 01.04.2021 року по 30.06.2021 року сума зарахувань склала 181816 грн. 79 коп.; за період з 01.07.2022 року по 31.08.2022 року сума зарахувань склала 180711 грн. 88 коп. (а.с.74-119).
Окрім того, судом встановлено, що 16.08.2018 року ОСОБА_7 набула у власність земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:20:003:0361, площею 0,0469га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва в садівничому товаристві «Ветеран», що по АДРЕСА_3 , а також садовий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 215,30 кв.м. (а.с.120). 
У межах даного спору судом за клопотанням представника відповідача Караш С.В. по справі було призначено комплексну судово-технічну експертизу документів.
Відповідно до висновку експертів за результатами проведення комплексної судової технічної експертизи документів №4295/25-34/2724/26-34.3 від 08.04.2026 року встановлено, що рукописні записи та підписи в ламінованій борговій розписці про отримання боргу в сумі 30000 євро, укладеній між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , датованій 15.07.2018 року, виконано не в дату, зазначену в борговій розписці (15.07.2018 року), а пізніше.
Рукописні записи та підписи в ламінованій борговій розписці про отримання боргу в сумі 30000 Євро, укладеній між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , датованій 15.07.2018 року, виконані в період пізніше серпня 2018 року.
Рукописні записи та підпис в ламінованій борговій розписці про отримання боргу в сумі 10000 Євро, укладеній між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , датованій 20.08.2022 року, виконано не в дату зазначену в борговій розписці (20.08.2022), а пізніше.
Рукописні записи та підпис в ламінованій борговій розписці про отримання боргу в сумі 10000 Євро, укладеній між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , датованій 20.08.2022 року, виконано в період пізніше червня 2023 року (а.с.32-75 Том 3).
Таким чином, судом встановлено, що дати складення боргових розписок не відповідають зазначеним, що безумовно спростовує факт отримання коштів у той час.
Всупереч наведеним положенням Закону, позивачем не було надано суду доказів на підтвердження використання позичених коштів в інтересах сім`ї та цільового використання коштів відповідачем ОСОБА_3 , а так само не надано доказів підтвердження факту надання згоди ОСОБА_4 на укладення договорів позики від 15.07.2018 року та від 20.08.2022 року. Розписки не містять підпису відповідача ОСОБА_4 . 
Отримавши в позику грошові кошти без згоди другого з подружжя, що не підтверджено згодою ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_3 став учасником зобов`язальних правовідносин, особисто відповідає за повернення грошових коштів реально чи особистим майном.
Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само собою не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, в солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.
Окрім того, суд зауважує, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).
Верховний суд у правовій позиції, викладеній у постанові суду № 947/5939/20 від 09.07.2025 року, зазначив, що учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Якщо пов`язані чи афілійовані особи, наприклад, родичі, ініціюють судовий розгляд, зокрема, про стягнення боргу, для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), формування пасиву (боргів), виключення певного майна з поділу на час виникнення (існування) спору (спорів) про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), тощо, такі учасники судового розгляду діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно другого із подружжя (чи жінки або чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Тому в такому разі відбувається використання приватно-правових конструкцій не для захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів іншого із подружжя (чи жінки чи чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року в справі № 759/11754/23 (провадження № 61-17672св24));
Учасники цивільного обороту, які є пов`язаними чи афілійованими особами, наприклад, родичі, подружжя (чи жінка та чоловік, які проживають однією сім`єю або мають близькі відносини, але не перебувають у шлюбі між собою), доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій, зокрема позов про оспорювання правочину (ресцисорний позов), всупереч своїй попередній поведінці, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. В такій ситуації вони діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно іншої сторони такого договору, тобто з неправомірною метою. Зловживання матеріальними правами є самостійною підставою для відмови у позові (частина третя статті 16 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2025 року в справі № 369/10615/19 (провадження № 61-17939св23)).
Верховний суд зазначив, що учасники цивільного обороту, які є пов`язаними чи афілійованими особами, наприклад, родичі (батько і син), які вчиняють договір позики, чи ними складається розписка на підтвердження укладення договору позики, в яких вказано про передання грошових коштів на придбання певного конкретного майна з метою, зокрема, покладення на колишню дружину сина солідарного обов`язку щодо повернення позики, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно колишньої дружини сина. Використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) правопорядок не може залишати поза реакцією, оскільки такі дії, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом;
-очевидно, що для мотивування наявності зловживання правами пов`язаними чи афілійованими особами, наприклад, родичами (батьком і сином), які вчиняють договір позики, чи ними складається розписка на підтвердження укладення договору позики, в яких вказано про передання грошових коштів на придбання певного конкретного майна з метою, зокрема, покладення на колишню дружину сина солідарного обов`язку щодо повернення позики, недостатньо ствердження про наявність зловживання правом. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють констатувати зловживання правом. До таких обставин, зокрема, належать: контрагент, з яким вчиняється договір позики (наприклад, родичі (зокрема, син, онук, мати, батько). Тобто пов`язаність осіб може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами, які вчиняють договір позики, можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини; вказівка в договорі позики чи розписці про передання грошових коштів саме на придбання певного конкретного майна; 
-визнання позову про солідарне стягнення боргу за договором позики пов`язаною чи афілійованою особою, наприклад, родичем (сином позивача).
У даному спорі боргові розписки від 15.07.2018 року, 20.08.2022 року були складені між матір`ю та сином ОСОБА_3 , представник якого у підготовчому засіданні не заперечувала проти позову (а.с.33 Том 1). Висновком комплексної технічної судової експертизи документів встановлено, що розписки складені у значно пізніший час ніж заявлено. 
Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що боргові розписки від 15.07.2018 року та від 20.08.2022 року були складені між пов`язаними особами (родичами), які написали боргові розписки у значно пізніший час ніж було вказано у них, метою їх складення було, зокрема, покладення на колишню дружину солідарного обов`язку щодо повернення позики,
Такі дії позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд вважає очевидно недобросовісними з метою зловживання правами стосовно колишньої дружини сина. Використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) правопорядок не може залишати поза реакцією, оскільки такі дії, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Встановивши, що при укладенні договору позики, оформленого розпискою, не було отримано згоди іншого з подружжя на його укладення, а правочин виходить за межі дрібно-побутового, використання коштів в інтересах сім`ї та цільового використання коштів позивачем не доведено, його учасники діяли недобросовісно та перебувають у родинних відносинах між собою, суд дійшов переконливого висновку про відсутність підстав для солідарного стягнення боргу за договором позики.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_4 слід відмовити.
За таких обставин, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає частковому задоволенню.
Щодо вимог відповідача ОСОБА_4 про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне:
08.05.2026 року представником відповідача ОСОБА_4 було подано клопотання про стягнення судових витрат. Клопотання обґрунтоване тим, що відповідно до договору «Про надання правничої допомоги» № 189 від 29 жовтня 2024 року адвокат Якобишена Т. Д. надавала правничу допомогу ОСОБА_4 . Відповідно до абз. 2 додаткової угоди № 1 від 29.10.2024 року вказано, що п.4. договору № 189 від 29.10.2024 року є наступним: розмір гонорару адвоката у справі № 725/7760/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 «Про стягнення заборгованості» становить 80000 грн., які клієнтом сплачено в день підписання договору та додаткової угоди. Розмір гонорару адвоката може бути збільшено за домовленістю сторін, вразі збільшення об`єму роботи адвоката.
Вказала, що розмір гонорару у справі збільшується на суму 20000 грн., у зв`язку із збільшенням об`єму роботи адвоката, а саме: ознайомлення із листом КНДІСЕ № 10941/7881-4-25/34 від 26.05.2025 р.; ознайомлення із клопотанням експерта № 4295/25-34 від 21.05.2025 р., ознайомлення із умовами договору № 1311/05-25 від 20 травня 2025 р. на проведення експертизи, пошук порівняльних зразків документів для проведення експертизи, підготовка клопотання № 313 від 25.06.2025 року про долучення до матеріалів порівняльних зразків документів, які клієнт зобов`язується сплатити до завершення розгляду справи в суді першої інстанції.
Відповідно до акту про прийняття-передачі наданих послуг від 08.05.2026 року, адвокатом виконано роботу та вартість послуг становить 110 000 гривень.
Також зазначила, що ОСОБА_4 10.07.2025 року оплатила 60000 гривень за проведення експертизи №10.07.202534.
Просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу в сумі 110000 гривень та 60000 гривень витрат понесених на судову експертизу.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Згідно з пунктом 4 статті 1, частинами третьою та п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Отже, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких належить розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення між ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, інтереси відповідача ОСОБА_4 в суді представляла адвокат Якобишена Т.Д., яка діяла на підставі: договору № 189 про надання правничої допомоги від 29.10.2024 року; ордера на надання правничої допомоги ОСОБА_4 адвокатом Якобишеною Т.Д. від 29.10.2024 року серії СЕ №1097249; свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 25.03.2011 року № 455.
Відповідно до п.п.1.1, 1.2 договору №189 про надання правничої допомоги від 29.10.2024 року , укладеного між Караш С.В. (клієнт) та адвокатом Якобишеною Т.Д., адвокат зобов`язується надати правничу допомогу в тому числі, за окремими дорученнями клієнта. Адвокат приймає на себе обов`язки представляти права і законні інтереси клієнта в суді та здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього договору з усіма правами представника, які передбачені ЦПК України.
У п.4 договору №189 сторони погодили, що гонорар адвоката визначається в додатковій угоді.
Згідно додаткової угоди № 1 від 29.10.2024 року сторони дійшли згоди, що розмір гонорару адвоката у справі № 725/7760/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 «Про стягнення заборгованості» становить 80000 грн., які клієнтом сплачено в день підписання договору та додаткової угоди. Розмір гонорару адвоката може бути збільшено за домовленістю сторін, вразі збільшення об`єму роботи адвоката.
У додатковій угоді №2 від 08.04.2025 року вказано, що розмір гонорару адвоката у справі збільшується у зв`язку із збільшенням об`єму роботи адвоката, а саме: ознайомлення із апеляційною скаргою представника позивачки на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 13.03.2025 року про призначення у цивільній справі судової технічної експертизи давності документа, написання відзиву на апеляційну скаргу, представництво інтересів в Чернівецькому апеляційному суді становить 10000 грн., які клієнт зобов`язується сплатити до завершення розгляду справи в суді першої інстанції.
Згідно додаткової угоди №2 від 25.06.2025 року розмір гонорару у справі збільшується на суму 20000 (двадцять тисяч) грн., у зв`язку із збільшенням об`єму роботи Адвоката, а саме: ознайомлення із листом КНДІСЕ № 10941/7881-4-25/34 від 26.05.2025 р.; ознайомлення із клопотанням експерта № 4295/25-34 від 21.05.2025 р., ознайомлення із умовами договору № 1311/05-25 від 20 травня 2025 р. на проведення експертизи, пошук порівняльних зразків документів для проведення експертизи, підготовка клопотання №313 від 25.06.2025 року про долучення до матеріалів порівняльних зразків документів, які клієнт зобов`язується сплатити до завершення розгляду справи в суді першої інстанції.
У акті про прийняття-передачі наданих послуг від 08.05.2026 року, укладеному між ОСОБА_4 (замовник) та адвокатом Якобишеною Т.Д. (виконавець), сторони підтвердили, що виконавець надав замовнику правничу допомогу відповідно до договору «Про надання правничої допомоги» № 189 від 29.10.2024 року, Додаткової угоди № 1 від 29.10.2024 року, Додаткової угоди № 2 від 08.04.2025 року та Додаткової угоди № 3 від 25.06.2025 року, а Замовник прийняв надані послуги.
Згідно п.2 акту, вартість послуг становить 110 000 гривень, за наступну виконану роботу: підписання договору про надання правничої допомоги. Консультація та підготовка клопотання №459 від 29.10.2024 року про ознайомлення із матеріалами справи; ознайомлення із матеріалами справи: ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 жовтня 2024 року, позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 «Про стягнення заборгованості» та доданими додатками; консультація з клієнтом та обговорення із клієнтом питання щодо подання відзиву на позовну заяву. Опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини. Формування правової позиції. Узгодження правової позиції із клієнтом; підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості; формування копій додатків до відзиву на позовну заяву для суду та учасників справи, засвідчення копій; підготовка клопотання про призначення судової технічної експертизи давності документа, витрати на експертизу; підготовка клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи № 85 від 19.02.2025 року; підготовка клопотання про зобов`язання позивача надати відповідь на питання в порядку ст. 93 ЦПК України № 124 від 05.03.2025 року; підготовка клопотання про витребування доказів № 125 від 05.03.2025 року; підготовка клопотання про долучення квитанції про оплату проведення експертизи на суму 60000 грн. від 10.07.2025 р.; підготовка заперечення на клопотання про забезпечення позову № 133 від 11.03.2025 року; підготовка та подача клопотання про долучення доказів від 1 1.03.2025 р.; ознайомлення із апеляційною скаргою представника позивачки на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 13.03.2025 року про призначення у цивільній справі судової технічної експертизи давності документа та написання відзиву на апеляційну скаргу; підготовка клопотання про поновлення строків та приєднання доказів до матеріалів справи № 202 від 24.04.2025 року; підготовка клопотання про ознайомлення із матеріалами справи № 272 від 05.06.2025 року - ознайомлення із листом КНДІСЕ № 10941/7881-4- 25/34 від 26.05.2025 р., ознайомлення із клопотанням експерта № 4295/25- 34 від 21.05.2025 р., ознайомлення із умовами договору № 1311/05-25 від 20 травня 2025 р. на проведення експертизи; пошук порівняльних зразків документів для проведення експертизи, підготовка клопотання № 313 від 25.06.2025 року про долучення до матеріалів порівняльних зразків документів; підготовка клопотання про ознайомлення із матеріалами справи № 141 від 23.04.2026 року та ознайомлення із матеріалами справи; підготовка доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу; представництво інтересів в Шевченківському районному суді міста Чернівці.
Крім того, згідно копії квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №ПН3065688 від 10.07.2025 року відповідачем ОСОБА_4 були сплачені грошові кошти у розмірі 60000 гривень на рахунок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮУ. Призначення платежу: плата за експертизу №4295/25-34 (Том 3 а.с.15),
У судовому засіданні представник позивача просив відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача Караш С.В. про стягнення судових витрат з огляду на його недоведеність та безпідставність.
Надавши комплексну оцінку доказам щодо витрат ОСОБА_4 на професійну правничу допомогу, понесених у суді, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони; часом, який міг бути витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); наявністю заперечень сторони позивача щодо заявлених відповідачкою витрат, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_4 та стягнення із ОСОБА_2 на її користь 35000 гривень на відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу та 60000 гривень витрат, понесених на судову експертизу.
Керуючись ст.ст.526, 536, 611, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4,12,13,76-83,130,131,259,263-265,280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позов  ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_3 РНОКПП - НОМЕР_2 ), останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 , на користь  ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_3 ), яка проживає в АДРЕСА_5 , заборгованість за договорами позики від 15.07.2018 року та від 20.08.2022 року у розмірі 40000 Євро. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до  ОСОБА_4 (РНОКПП – НОМЕР_4 ), останнє відоме місце проживання АДРЕСА_3 , – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_3 ), яка проживає в АДРЕСА_5 , на користь ОСОБА_4 (РНОКПП – НОМЕР_4 ), останнє відоме місце проживання АДРЕСА_3 , понесені витрати на правничу допомогу у розмірі – 35000 гривень та 60000 гривень витрат, понесених на проведення судової експертизи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя: ___________________Одовічен Я.В.